Vincas Kudirka

Mindaugus

Ta lektura, podobnie jak tysiące innych, jest dostępna on-line na stronie wolnelektury.pl.

Utwór opracowany został w ramach projektu Wolne Lektury przez fundację Wolne Lektury.

ISBN-978-83-288-3477-4

Mindaugus

Lietuvos karalius

ŽMOGYSTĖS:

MINDAUGAS — Lietuvos karalius

RAGNYTĖ — jo motina, neregė

HEINDENRICH — kryžiokas, popiežiaus pasiuntinys

DAUMANTAS — kunigaikštis

ALDONA — jo pati¹

TRAINAITIS — Mindaugo brolėnas

HERMANAS — kryžiokas

VAIŠVILKIS — minykas², Mindaugo sūnus

LIUTAVARIS

KRYŽIOKAS

MINYKAS I

Lietuviai

Kryžiokai

Tarnaičiai

Minykai

Scena Naupilyje.

Książka, którą czytasz, pochodzi z biblioteki fundacji Wolne Lektury. Naszą misją jest wspieranie dzieciaków w dostępie do lektur szkolnych oraz zachęcanie ich do czytania. Miło Cię poznać!

PIRMAS AKTAS³

SCENA I

salė Mindaugo pilyje

Trainaitis, Hermanas, Tarnaičiai (neša kaurus)

HERMANAS

tarnaičiams

Atneškite kaurus! Juos popiežius 

Atsiųsti teikės dovanų karaliui 

Pagonių, kurs šią dieną krikštijas. 

Sulaukė ant galvos šventos karūnos, 

Tegul gi garbina tikėjimą, 

Tegul šventybę sergi ir kryžiokų 

Pagerbia klioštorius⁴.  

TRAINAITIS

O, tai puikus 

Audimas! Tokioms pievoms ne kartą 

Vejuosi stirną. Vokiečiai turbūt 

Pasivogė kvietkas iš mūsų klonių. 

Užminsiu aš ant jųjų — gal pakvips.  

HERMANAS

sulaikydamas jį

Atleiski, kunigaikšti! Neturėdams 

Ant savęs krikšto rūbo, negali 

Jų mindžioti — juos atvežiau iš Rymo⁵.  

TRAINAITIS

O kaip karalium būsiu, ar tada 

Galėsiu? Ką?  

HERMANAS

Galbūt, jei pasiliksi 

Sykiu ir mus bažnyčios sūnumi.  

TRAINAITIS

O jei karalium būsiu — ne krikščioniu?  

HERMANAS

Sapnuoji, kunigaikšti!  

TRAINAITIS

Nei tai tu 

Sapnuoji! Paveldėtoju karūnos 

Esmi ir kažin, ar aš lauksiu tol, 

Kol man likimas ją norės pasiūlyt.  

HERMANAS

Tuščios tai vilties suvadžiojimas. 

Girdi varpus krikščionių? Jūsų medžiai 

Paliovė ošią, tyli jau šilai, 

Nutils ir žmonės, nusilenks jų galvos. 

Girdi varpus? Krikščionių liežuviu⁶ 

Jie kalba! Per anksti nesididžiuoki. 

Ko nubalai taip? 

TRAINAITIS

Ne! Man rodėsi... 

Ant laidotuvių Mindaugo išgirsiu 

Varpų balsus.  

HERMANAS

O galbūt su varpais 

Palaidos tave patį?  

TRAINAITIS

Aš — ant laužo 

Sudegsiu! Melmedžio švelnus ošims 

Užsups mane; da sakalas ant šalto 

Peties užtūps ir plunksnas pastatys; 

Užstaugs medžioklės šunes. Anė žemė 

Nesulaikys ankštam užtvėrime: 

Liepsnoj nulėksiu su vaidilos giesme — 

Galbūt drauge su kokia vokiečio 

Dvasia.  

HERMANAS

Per tuos varpus nė negirdėjau, 

Ką man kalbėjai.  

TRAINAITIS

Apsimetėlis 

Kryžioks — girdėjo!  

HERMANAS

Laikas jau, reik eiti 

Apkrikštyti karalių Lietuvos.  

TRAINAITIS

O tau tik rūpi krikštyti ir laidot 

Pakrikštytus. Eik, krikštyk Mindaugą, 

Uždeki žvakę ten — uždek ir saugok, 

Kad neužgestų, nes iki pridegs, 

Jau Mindaugą lydėsi — tad mažiau bus 

Tau darbo.  

HERMANAS

O Trainaiti! Tu turi 

Per silpną ranką, o per puikią dvasią. 

Perniek graudenims tuščias.  

TRAINAITIS

Rodos tau, 

Sunku užmušti dėdę? Jį apkrikštyt 

Sunkiau juk buvo, o apkrikštijot. 

Karaliumi buvau sapne, o krikšto 

Tai nė sapne nesapnavau.  

HERMANAS

Ar taip? 

Tai per anksti apreiški, ką užmanęs. 

Paslaptyje laikyta pagieža — 

Tai ricieriaus tvirtums, o aiški — vaiko 

Puikybė.  

TRAINAITIS

Kur puikybės yr daugiau, 

Jei ne po šitais štai šarvais minyko!⁷. 

Ji slepias, kaip žaltys, pilna klastos, 

Niekinga! Siekinys pats neužmoka 

Dažnai už darbą atliktą. Žiūrėk! 

Tas pabrolis, niekiausias tarpe brolių, 

Paskutiniausias, cieliuje⁸ tamsiam 

Augintas, vargšas — ant akmens užmiega, 

Arba — žmogus niekybė! — ilsisi 

Grabe. Ir ten užmigęs, per miegus net, 

Puikybę reikšdams, šneka: klioštorių 

Jau valdo, jau nuo perdėtinių⁹ savo 

Galvos puikios briliantais blizgantį 

Didybės ženklą plėšia ir pats rėdos¹⁰. 

Žiūrėk! Tas perdėtinis mąsto jau, 

Raudoną gausiąs biretą;¹¹ kas turi 

Jau biretą, tas sėdi per sapnus 

Ant sosto popiežių. O popiežius pats? 

Tai vaikas prieš karalių Lietuvos — 

Nebijo niekas.  

HERMANAS

Popiežius mus didis, 

Toli Italijoj gyvena sau, 

Pražilęs ir drebėdams iš senatvės. 

Jis didis! Žodį tik ištars silpnu 

Balsu, kad vos tik salėje girdėti, 

Tuojau nuo žodžio to skambėjimo 

Ir sostai griūva, ir karaliai puola, 

Iš rankų savo leisdami skeptrus,¹² 

Ar blaškosi kaip bokštai, judant žemei? 

Kada gi švelnų veidą jis atkreips, 

Krikščionių gimines skaitlingos puola 

Prieš jį ant žemės — ir palaiminims 

Senelio drebančio girdėt nuo bokštų 

Solimnos ikpat Baltjurių krantų. 

Ar būsi pats prie krikšto, kunigaikšti?  

TRAINAITIS

Aš jums nereikalingas.  

HERMANAS

Liki sveiks! 

traukiasi su tarnaičiais

TRAINAITIS

vienas

Visur! Visur man painiojas minykai! 

Bet laiks ateis — jis turi žūt — su juo 

Ir vokiečiai išnyks. Iš kunigaikščių 

Pirmiausias Mindaugas, kurs vakar da 

Graudeno vokiečiams, apsupo sostą 

Kryžiokų veidmaininga draugyste. 

Bet durklas šits — jame lietuvių viltis — 

Su manim Daumantas Aldonos vyrs, 

Vaidilos, liaudis. Daumants, apsirėdęs 

Šarvais kryžiokų, eis ieškot pačios, 

Ką paveržė jam Mindaugas, ir keršys — 

Man sostas pasiliks, žiūri i gilumą 

Štai Mindaugo 

Ateina motina, nesveiko proto 

Ir neregė.  

Ragnytė įein a netvirtu žingsniu, ištiestomis priešais rankomis ieškodama kelio

Ragnyte! Sveikina 

Anūkas.  

RAGNYTĖ

Ar anūkas? Aš anūko 

Jau neturiu — jau netekau sūnaus. 

Iš ryto da turėjau aš anūką 

Ir sūnų — jau dabar sūnus kape.  

TRAINAITIS

Ragnyte! Sūnų tu turi, jis gyvas.  

RAGNYTĖ

Ar gyvas? Gyvas da. Su akimis 

Ir atminties jau netekau. Žiūrėjau 

Ant svieto¹³ kitąsyk — ir aš tada 

Da gyvenau — dabar naktis tamsioji! 

O Lietuvos dievai! sėda sumišusi iš senatvės 

Duok, Ona, man 

Verptuvą. Vakars jau. Prie darbo, mergos! 

Smagus užims verptuvo ...  

taikosi dainuot

Miegok, vaikeli! Ant galvos tavo 

Aukso karūna, vai liuli liuli...  

luktelėjusi

Gyvas jis 

Ir aš gyva. Neilgai jau gyvensiu! 

Ir jis numirs. Negausiu jo matyt — 

Mirtis greit artinas. Kaip jis išrodo? 

Ar jį regėjai?  

TRAINAITIS

Kas? Ar Mindaugas? 

Tur kryžių ant krūtines.  

RAGNYTĖ

Aš da niekad 

Nemačius kryžiaus — jis turbūt baisus.  

TRAINAITIS

Briliantų kryžiai dovanos iš Rymo 

Nuo popiežiaus.  

RAGNYTĖ

pasikelia, pasibaisėdama

O! Popiežius!  

puola ant kėdės

TRAINAITIS

Ji mirs. 

RAGNYTĖ

neilgai trukus

Onute! Duok verptuvą... Kas minėjo 

Čia popiežių? Tas balsas atminties 

Man širdįžeidžia... Du turėjau sūnus ... 

Ansai tai mano džiaugsmas, tavo tėvs... 

Tas antras... Aš svajoju... taip, svajoju 

Sapne tarytum... antras... kur jis yr?  

prie paskutinių žodžių ateina ant scenos: Mindaugas baltuose krikšto rūbuose su karūna ant galvos, Heidenrich pasiuntinio rūbuose; iš po permatomos kamžos¹⁴ žymu šarvai. Hermanas neša pirm pasiuntinio auksinį kryžių. Daumantas kryžiokų šarvuose, nuleidęs ant akių šalmą, ant kurio yra ženklas — rožė; ant pagalvėlės neša taipgi rožę auksinę ir toliau nuo kitų atsiremia į stulpą, Liutavaris

Jaučiu aš kraują — Mindaugas tur būti 

Čionai. Artyn eikš, Mindaugai! Ar tu 

Grįžti su išvarža,¹⁵ laimėjęs kovą? 

Tikrai dabar jau tavo pagarsės 

Garbė? Girdžiu, kaip tavo darbus skelbia 

Nudžiugę žmones. Ar nuo Dauguvos 

Krantų grįžti? Ar vokiečių klastingą 

Sutrynei zokoną¹⁶? Ar Rusija 

Drebėjo prieš tave? Ar daug laimėjai? 

Ar turtų daugel parsigabenai? 

Sakyki man! Aš taipgi pasidžiaugsiu, 

Kaip motina tikra, su ašaroms 

Tave palaiminsiu. Prieik prie manęs 

Artyn, sūnau!  

MINDAUGAS

O motin! Nežinau, 

Ką pasityčiojimo žodžiai reiškia? 

Aš duosiu kubilaitį gintaro 

Dievaičiams permaldauti; jei už vieną 

Netleistų, duosiu du.  

RAGNYTĖ

Girdėjau juk 

Pati — jis piktžodžiauja! Kunigaikšti! 

Nė aš nesuprantu, ką ženklina 

Kalba tavoji. Šiandien tavo lūpos 

Išleidžia vien nepaprastus žodžius. 

Bet meilė motinos prie tavęs riša 

Mane. Eikš šian, uždėsiu ant galvos 

Palaimos ranką. Ko manęs bijaisi? 

Tarytum būčiau pakramtos¹⁷ šmėkla. 

Ar taip be visko jau gali apseiti, 

Kaip be palaiminimo motinos... 

Ir be tikėjimo?  

MINDAUGAS

O ne! Yr toki 

Dalykai, be kurių apseit sunku, 

O apseinu vienok, jei to prireikia. 

Ne vieną žemę jau tokiu būdu 

Praleist turėjau, kaip antai Slonimo, 

Ar Vilkaviškio. Man ir be garbės 

Sunku apseiti, bet ir savo garbę 

Sumažinau, prispyrus reikalui. 

Karalius aš, guodoja¹⁸ mane liaudis, 

O juokiasi kareiviai! Vokiečiams 

Blizgėjims šalmo rodėsi baisesnis, 

Ne kaip ta karūna, kurios menka 

Šviesa tik moterims, vaikams ir liaudžiai 

Patinka. Reikia da pakęst, taip nor 

Likims. Nė Mindaugas negal kovoti 

Su likimu. O motin! Ar manęs 

Nepkęsi amžinai? Ar tau ne miela, 

Kad aš, sūnus, karaliumi esmi? 

Lenkiu prieš tave galvą vainikuotą — 

Palaimink, motina! Palaiminki!  

RAGNYTĖ

ištiesdama ant jo ranką

Prakeiksiu!  

HEIDENRICH

Nieks neatsakys tau „Amen”. 

RAGNYTĖ

O Mindaugai! O Mindaugai, klausyk, 

Klausykite ir jūs visi minykai! 

Prakeikiu jus! Tegul bus prakeikta 

Kryžiokų veidmainystė, tartum maras, 

Mus Lietuvą pridengusi sparnu! 

Sūnau! Ir tave palytės tas maras — 

Jis neužmuš, tik žmones nuo tavęs 

Iš tolo bėgs. Ir liksi viens ant svieto. 

Išmirs tos tautos, ant kurių buvai 

Geležinius uždėjęs pančius, liksi 

Viens sau ant liaudies kapinių. O tas 

Tamsus tikėjimas, ką tu priėmes 

Esi, suvienys tave su tauta, 

Kur Lietuvą praris. Esi ant sosto, 

Ant sosto su tavim ir popiežius! 

Turi vaikų — jie žmogžudžiai bus! Eiki, 

Užmušk juos lopšyje, vaikus užmušk! 

Pagimdžiau aš gyvatę ir tu gimdai 

Tik gyvates!... A! Širdį perplėšiau! 

Tau širdį perplėšiau!  

išeina, pasirėmus ant Trainaičio

MINDAUGAS

Girdėjot! 

HEINDRICH

Ką tai 

Pagones prakeikims?  

MINDAUGAS

Tai motinos 

Yr prakeikims! Tiesa, jog ką tai? Žodžiai 

Tušti neišgalinčios pagiežos, 

Arba nusiminimo — ką tai!  

HEINDRICH

Liaukim 

Minėję tuos keiksmus! Štai atneša 

Su popiežiaus palaiminimu laišką.  

MINDAUGAS

Skaityt nemoku — perskaityk!  

HEINDENRICH

Trumpai 

Tau pasakysiu: popiežius pasveikins 

Tave karaliau, vardan Dievo, tau 

Į prieglobą krikščionis atiduodams, 

Ir primena, kad stengtumeis visad 

Apgint tikėjimą kardu ir platint 

Žodžiu. Toliau: žinodamas gerai 

Galybę tavo — Lietuvai beeinant 

Nuo Baltjūrių ik Krymo ir tolyn 

Besiskečiant, kaipo galingai srovei — 

Ir su kitoms šalims palyginęs 

Didybę tavo, tikisi nuo tikro 

Sūnaus, kad jeigu taip tikėjimą 

Krikščionių pamylėjai ir parodei 

Prisirišimo ženklus, teiksiesi, 

Kaip daro tautos vokiečių ir lenkų...  

Mindaugas raukiasi

Juk žinoms prakilnumas Mindaugo 

Širdies... tai teiksiesi, sakau kaip daro 

Kiti kariautojai, prisiųst kasmet 

Nuo žmogaus po skatiką ant aliejaus 

Į lempą švento Petro, Popiežius, 

Norėdamas parodyt, kaip jis tavo 

Dorybę numylėjo, duoda tau 

Ir dovanoja, ir suteikia valdžią 

Ant tų visų kraštų, kuriuos gali 

Nuo Rusijos, nuo Tautvilio atimti, 

Ar nuo Danieliaus Haličo paveržt.  

MINDAUGAS

Ar šitai pasityčiojims? Tai pirmu 

Kartu atklydo popiežiaus kalba 

Į ūkanotą Lietuvą. Štai pusę 

Dienos kalbėjai saldintais medum 

Žodeliais — vos tik permanyt galėjau 

Tuos tarinius pinklius. Aš popiežiaus 

Malonę pagerbiu — pasinaudosiu. 

Tikrai kad pasiliksiu tuos kraštus, 

Kuriuos aš pats paimsiu. Vaisių savo 

Darbų neduosiu niekam. Paimu 

Ir Haličą, ir Rusiją, o jeigu 

Man pasiseks, ir jūsų zokono 

Žemes. Tur būti popiežius turtingas, 

Jei gausiai taip dalina, o iš to 

Man aišku yr, kad Lietuvos skatikų 

Nereik jam ant aliejaus suvisai.  

HEIDENRICH

Iš pusės negeros dalyką žvelgiant, 

Išrodys negeru. Tikėk vienok, 

Kad popiežiaus geriausi yr troškimai. 

Matai, kokią šventybę brangią tau 

Atsiunčia dovanų: jos sargai¹⁹ kūną 

Ir dvasią tavo paveda. Joji 

Sustiprins dorybes, gesins visokius 

Piktus pageidimus. Tikrai žinai, 

Kaipo Sebastijonas, iš dorybių 

Didžių garsus, kankintinių²⁰ mirtim 

Numiręs. Šitai kotas tos šaudyklės, 

Kur šventąjį ant kryžiaus pervėrė, 

Sebastijono kraujo prisigėręs.  

MINDAUGAS

išsitraukia durklą

Tokią šventybę duosiu popiežiui. 

Tas durklas nuo mažens prie šono kabo. 

Jis prisigėręs kraujo moterų, 

Senelių... Pamenu, kaip aukos mirė, 

Jų tarpe buvo keletas šventų, 

Tokių šventų, kaip jus šventieji. Kas tai? 

Drebi?  

HEIDENRICH

O, Mindaugai, yra vertu 

Bausmės nuo Dievo tas, kuris išniekin 

Tikėjimą, priėmes jį. Gavai 

Iš mūsų rankos juk karaliaus vardą. 

Da ta nauja garbė yr netikra, 

Da dreba! Tu žinai, kaip Rymo bullė,²¹ 

Juodai rašyta, karalius senus 

Ir ciesorius nuo sostų stumia vienu 

Pabraukimu tik plunksnos, be kovos.  

MINDAUGAS

Karaliumi nebūsiu, tai jog būsiu 

Da kunigaikščiu Lietuvos ir jus 

Draskysiu, deginsiu, naikinsiu, plėšiu! 

Per brangiai man parėjo ir dabar 

Karaliaus vardas ir da aš turėčiau 

Saldliežuvaut ir taikyt žodžius, 

Sakydams tai, ką mąstau. Tie, kur jungą 

Ant sprando neša, nekalba liuosai²². 

O man kas duos tiesas! Kas man liežuvį 

Suriš? Ar sviete yr kits Mindaugas? 

Gal popiežius yr Mindaugu antruoju?  

HEIDENRICH

Mūs žodžiai nesutinka, Viešpatie! 

Per pasiuntinį popiežius išreiškia 

Jausmus ir man pasiuntinystę reik 

Užbaigti. 

rodydamas Daumanto nešamą pagalvėlį

Šita štai auksinė rožė 

Tai pačiai, karalienei Lietuvos.  

MINDAUGAS

Ar mano pačiai? Jau seniai ji mirė. 

Ar popiežius nežino apie tai?  

HEIDENRICH

Atleiski popiežiui apsirikimą. 

Bet Lietuva ta, miškų apsupta, 

Nuo svieto užsidengus: bokštas tavo 

Pilies žemesnis yr už tas pušis. 

Kam duosiu dovanas?  

MINDAUGAS

Gali paduoti 

Jas mano motinai.  

HEIDENRICH

Ji šventintos 

Aukos juk nepriims.  

MINDAUGAS

Klausyk, kryžioke! 

Sudėki jas Aldonai — ji pačios 

Sesuo ir aš paimsiu ją už pačią. 

Aldoną pavadinkite vienas sargas išeina 

O jūs 

Bažnyčios galvai tuos žodžius nuneškit: 

Nors karūna auksinė, bet plona, 

Ką tik pasiekia kaktą. Jeigu darbas 

Lapelių jos nebūtų taip puikus, 

Tai vos kelis tik florinus²³ atsvertų. 

Vienok tas dovanas aš priimu. 

Man tą karūną, lengvą, kaip lapelis, 

Sustiprins geležis. Koks sostas yr 

Puikesnis? Ar ta Rusija nuvargus, 

Kur kunigaikščiai susivaidiję 

Naikina šalį?... Tai vieni tik lenkai 

Ką Lietuvai da priešinas tvirtai.  

įeina Aldona

O tai yra pirmiausioji lietuvė — 

Pasiuntinystę pildyki.  

HEIDENRICH

O tu, 

Kurios galva veik Lietuvos karūną 

Nešios auksinę, teikis štai priimt 

Tą rožę, kur ant Tibro pievų skinta! 

Tenai po spinduliais tikėjimo. 

Auksines auga kvietkos.  

ALDONA

Nepritinka 

Blizgėjims aukso rūbams gedulių! 

Turėjau vyrą — da turiu, jei gyvas — 

po svietą bastosi. Prisiekiau jam 

Teisumą — karūna man nepalypstys 

Galvos. Bet priimu nuo popiežiaus 

Tą dovaną. Jaučiu, kad neužilgo 

Jau skirsiuosi su svietu. Ta kvietka 

Nevystanti man šermenims tebūna.  

HEIDENRICH

šaly

Kaip vokiečių merginos, priėmė, 

Nė nežiūrėjus — auksas vis yr auksu.  

duoda ženklą Daumantui, kad paduotų rožę; Daumantas artinasi, drebėdams

MINDAUGAS

Drebi, kryžioke! Kas per vienas?  

ALDONA

pakelia ant Daumanto akis

A! 

puola apalpusi; Daumantas išeina

MINDAUGAS

Apalpo! Neškite ją laukan! Vykit 

Kryžioką! Kas ta ir kas jisai per viens?  

HEIDENRICH

Nežinom, viešpatie! Jis ginklanešio 

Rūbus nešioja, o pateko mums 

Nuliūdęs, apsiblausęs, nepažįstams 

Anė vienam, ištremtas jis turbūt 

Iš Albijono,²⁴ nes ant šalmo dėvi 

Lancaster’ų²⁵ ženklelį.  

MINDAUGAS

Eikit lauk, 

Minykai nusamdyti 

Apie sostą 

Matau durklus — Šalin!  

HEIDENRICH

Tikėjimas 

Karalių sergi. Viešpatie, lik sveikas!  

išeina su kryžiokais

MINDAUGAS

Kas tas kryžiokas? Liutavari!  

LIUTAVARIS

Man 

Jisai ištikimiausiu rodės. Jaunas, 

Da be pentinų ricieriaus, tylus, 

Nes vokiškai jo niekas nesupranta; 

Ir nuo draugystės šalindavosi, 

Nes liūdnas — liūdnas gi, nes neturtingas.  

MINDAUGAS

Sunku pašalint visas nuotaras²⁶. 

Mačiau prie krikšto: kunigui žegnojant, 

Nepersižegnojo jisai. Tai yr 

Lietuvis.  

LIUTAVARIS

Mindaugai! Žygiu tuo klysti. 

Tai yr kryžiokas. Argi vilktųsi 

Lietuvis tuos šarvus, su juodu kryžium, 

Bažnyčioje kryžiokų šventintus? 

Aš pats nedrįsčiau. Aš prisipažįstu. 

Karaliau, kryžiaus to bijau labiau, 

Ne kaip kryžiokų. Nors ėmiau aš krikštą, 

Paliepus tau, tai betgi naujo to 

Tikėjimo bijau, kaip naujo skydo, 

Nes naujas, palytėtas geležim, 

Dažnai kaip stiklas trūksta ir nedengia 

Nuo priešiaus. Priverstas tarp vokiečių 

Gyventi, gyvenu ir kankinuosi. 

Bet tokią aš jaučiu neapykantą. 

Kad, esant tarpe vokiečių, man plaka 

Širdis, tik plaka, — ir ji kada nors 

Turės paniekinimo dėlei trūkti.  

MINDAUGAS

Tokia mintis lietuvių. Paklausyk! 

Tikiu į neapykantą taip lygiai, 

Kaip į teisumą tavo. Man dabar 

To paskutinio reikia. Tas kryžiokas, 

Man rodosi, tai jaunas Daumantas. 

Tikrai, jog nežinau, aš jojo niekad 

Da nemačiau iš veido. Bet jaučiu... 

Jis taikosi mane užklupti vieną 

Ir nužudyt iš pasalų. Dėl to 

Patirti reik — ir jeigu būtų Daumants, 

Tai taip kaip ir numiręs būt. Patirk!  

LIUTAVARIS

Kam da gaišuot? Da niekados taip ilgai 

Tu nesvarstei mirties žmogaus.  

MINDAUGAS

Turiu 

Tam priežastį. Užu kryžioko mirtį 

Visi kryžiokai keršija, o aš 

Mat noriu, kad pirmiau, ne kaip su jaisiais 

Visai reiks persiskirt, mus rubežius²⁷ 

Kareiviai jų apleistų. Noriu taipgi, 

Kad da nusklystų minios Rusijos, 

Kurios kaip juodos debesys užtraukė 

Ant Lietuvos. Paskui mus trimitai 

Jų žemėj atsilieps. Tuo tarpu protas 

Tegul puikybę mūsų užvaduos.  

LIUTAVARIS

Karaliau! Kad manęs tu paklausytum, 

Tai rodyčiau²⁸ tau kryžiokus visus 

Surinkt į salę apatinę, pilį 

Pakurti ir tegul sudegtų sau  

Arba, užslėpęs lietuvius pasieniais 

Užu kaurų, kitus tuščiuos stulpuos, 

Paduotum ženklą tik — o kristų aukos, 

Kryžiokų kraujas plauktų srovėmis. 

Jei Daumantas su jais, tai taipgi žūtų.  

MINDAUGAS

Parodijai karštai, kaip ridenus, 

Kurs dirbti vėlyja kardu, ne žodžiais 

Ir ne mintim. Vienok aš tos rodos 

Nepaklausysiu, mano Liutavari. 

Turiu ką kitą: Aldona pati 

Paaiškins visą slėpinį, o Daumants 

Tur žūti, puldams po kojų jos.  

Przyjaciele Wolnych Lektur otrzymują dostęp do prapremier wcześniej niż inni. Zadeklaruj stałą wpłatę i dołącz do Towarzystwa Przyjaciół Wolnych Lektur: wolnelektury.pl/pomagam/

ANTRAS AKTAS

SCENA I

Ragnytė, Trainaitis

RAGNYTĖ

stovi pasirėmusi ant akmeninio stalo

Duok taurę... Lietuva tu nelaiminga! 

Dievams taviesiems naują auką aš 

Pašvęsta — savo sūnų — O! man plyšta 

Širdis! Aš jį užmušiu, verkdama... 

Duok taurę! Aš į ją įpilsiu nuodus. 

O Lietuvos dievai! Tegul jisai 

Numirs ramiai, tegul nekenčia ilgai. 

Aš jįjį apmazgosiu ašaroms... 

Ant laužo paguldysiu, užgiedosiu 

Jam giesmę... aš palaidosiu gražiai...  

pila nuodus

Įkrito mano ašara į vyną. 

Ar motinos ta ašara nuodų 

Smarkumą tik nepanaikins?... Tur būti 

Naktis jau, taip tamsu man. Jau visus 

Supyliau nuodus, man neliko nieko...  

ateina ant scenos Mindaugas ir Liutavaris, kurs nurodo Jam taurę ir, pakalbėjęs, traukiasi

MINDAUGAS

apsimetęs ramumu

Sveika būk, motina! Broliene, sveiks! 

Grįžtu iš sodo. Ten, besigerėdams 

Šešėliu vakaro, lakštingalos 

Klausiau giesmių, panemunyj kur skamba. 

Vienok ir tarpe jūsų man smagu. 

Jus meilė debesis nelaimių skirsto, 

Prie jūsų aš be baimės ir ramiai 

Galiu užmigti. Motin! Neatsakai man?  

RAGNYTĖ

Sūnau! Ar nori gerti? Vynas štai...  

MINDAUGAS

Jau vyną šiandien gėriau ryto metą, 

Prie mano krikšto.  

RAGNYTĖ

Piktžodžiautojas! 

MINDAUGAS

Trainaičiui

Nepasirodžius da žvaigždėms, apleisi 

Sostapilę lietuvių. Vaišvilkiui 

Nuneši mano šitą raštą — reikia, 

Kad būt paduotas greitai ir slapčia, 

Nesa viduj jo yr svarbus dalykas. 

Jau mano norus Vaišvilkis pirma 

Žinojo, taigi reikia tik paskubint. 

Atmink, ką įsakau aš. Vargas tau, 

Jei tu išdrįstum išakytą kelią 

Mainyti! Vargas tau, pajudinus 

Vašku užspaustą vietą! Te tau raštą.  

RAGNYTĖ

šaly

Užmanymą Trainaičio žino jau... garsiai 

Ar man anūką atimi? Tai bent gi, 

Laimingo kelio vėlydams, išgerk 

Iš tos taurės.  

Mindaugas ima paduotą taurę, bet negeria; Ragnytė, luktelėjusi, klausia drebančiu balsu:

Išgėrei jau? 

MINDAUGAS

susiduodams sau į kaktą

Ragnyte! 

RAGNYTĖ

Ar niekad sąžinė tau kruvina 

Neduos nurimti? Taurėje matai tu kraują?  

MINDAUGAS

Besivaišinant, gėrimuos visuos 

Aš niekad kraujo nematau, tik nuodus.  

RAGNYTĖ

Parodysiu, kaip tave nuotaros 

Apgauna: aš išgersiu iki pusės, 

O tu į dugną.  

MINDAUGAS

meta taurę ir sumuša

Motin! Ką sakei? 

Šalin nuo manęs, taure prakeiktoji! 

Tu sentėvių brangiausia dovana 

Buvai; laikiau tave visad, kaip šventą, 

Kaip liekanas vieninteles; nesyk 

Putojai gėrimais saldžiais; pagimdė 

Tave už jūrių kur sutirpusios 

Krišpolą smiltelės; kiekart, vyno 

Pilna, akis lietuvio žadinai, 

Kad saulės spinduliai tavyj mirgėjo. 

Trenkiu tave į žemę! Motina! 

Ką pasakei? Iš kur neapkentimas? 

lš kur ta pagiežia pasiutusi? 

Norėjai mirt ir sūnų traukt į kapą.  

RAGNYTĖ

Nubausk — nukęsiu, pajėgiu da tiek!  

MINDAUGAS

A, taip! Norėtum nukentėjus bausmę, 

Būt akyse žmonių kankintinė? 

Bet aš nebausiu tų, kurie man nori 

Užkenkti, o negali. Motin, būk 

Rami... menkai užgautas... 

RAGNYTĖ

Ne užgauti 

Tave norėjau, tik užmušt tave!  

išeina pasirėmus ant Trainaičio

MINDAUGAS

vienas

Tai viens esmi, vienui tik viens. Kovoti, 

Žudyt, susekt pasikėsinusius. 

Vienais nuodais vėdinti savo lūpas 

Sukepusias, žąslais veržt kruvinais 

Minias laukines liaudies — šitas mano 

Gyvenims visas... Lūpos nesiskųs!... 

Nežino, kad kenčiu. Jau nuo Trainaičio 

Atsiliuosuosiu²⁹: jį paims, apkirps 

Ir klioštoriuj paliks. Nuo liaudies mane 

Pridengia paslaptis. Aš krikščionis, 

Kryžiokų matomas bičiulis. Laukit! 

Neužilgo aš sutrempsiu dvigalves, 

Klastingas baidykles tas. Žus visi jie! 

Tikėjimas? Tai tuščias žodis tik.  

Aš apsikrikštijau, nes man tuo tarpu 

Tikėjimo reikėjo. O dabar, 

Ar ne vis viena: ar tai būtų kryžius 

Nuo popiežiaus, ar rusų cerkvėje 

Paveikslai auksu gausiai apdaryti, 

Ar tai mongolų mėnuo. Ricieriaus 

Tikėjimas — tai kardas. Aldona štai 

Ateina, reik iškvosti slėpinys, 

Kas tas per viens kryžiokas paslaptingas. 

įeina Aldona

Aldona! Vis tu apsiverkusi... 

Turiu aplinkui ašaras tik vienas, 

Durklus, nuodų taures, medaus žodžius! 

Atleisk, išgąsdinau tave, taip smarkiai 

Kalbėdamas. Aldona, tu drebi? 

Pabalo tavo veidas. Štai, žiūrėki, 

Nuodų taurė į žemę sumušta 

Išgert norėjau... būčiau jau dabartės 

Ilsėjęsis kape. Vienok mane 

Sulaikė viltis, ištrenkė man taurę 

Mintis tik apie tave! Žodį tark, 

Aldona!  

ALDONA

Viešpatie! Kentimas tavo 

Ir tavo meilė manęs neprivers. 

Be reikalo tik pertraukei man darbą, 

Kurs mano liūdną dalį saldina. 

Kada, sėdėdama merginų tarpe, 

Prie žiburio, matau, kaip verpalai 

Sidabro tęsiasi; kada dainelės 

Klausau aš prigimtos — tai valandoms 

Aš taip laiminga, jogei pasilenkus 

Ant staklių ir besigėrėdama 

Pražystančiomis ant audimo kvietkoms, 

Užsimirštu aš savo širdperšą³⁰... 

Ik vėl neišsiverš atsidūsėjims 

Ir vėl nepasirodys ašaros.  

MINDAUGAS

Ar tu rami? Nenoriu aš matyti 

Tave nurimusią! Laiminga tu? 

Nenoriu aš, kad tu laiminga būtum! 

Tegul gi tavo širdyje įvyks 

Jausmų kova, tegul ją graužia 

Rudis didžių kentimų, pakramta 

Tegul ją drasko... Jeigu su kentimais 

Esi perdaug jau apsipratusi. 

Dar naują tau išrasiu — šiandien mirsi.  

ALDONA

persigandusi

Meldžiu aš vardan Lietuvos dievų! 

O viešpatie! Tik nežudyki manęs! 

Bijausi aš mirties! Man viskas jau 

Apreiškia mirtį!... Amžius mano trumpas. 

Žiūrėk, žiūrėk, kaip aš išblyškusi, 

Žymu rausvi ant veido karščio plėmai³¹, 

Kaip stiklas žiba akys... Neužtruks 

Pridengti kapo tyluma. Iš mano 

Merginų ne viena, kalbėdama 

Su manim, da nebaigus, ima verkti; 

Kalbėti taikosi tyliu balsu, 

Bijodama lyg, kad garsesnis žodis 

Man nesudrumstų tylumos saldžios, 

Kuri, tarytum sapnas miels, apsupo 

Mane, da gyvą, šventybe kapų.  

MINDAUGAS

Taip drūčiai nori tu gyvent? Aldona! 

Ar gražią viltį širdyje slepi? 

Žinau aš, kad merginų akys siekia 

Giliai, net pereina per akmenį 

Ir plieninius šarvus, ik numylėto 

Nepasirodys veidas... Po šalmu 

Žiūrėti mėgsti. Ar nubalęs buvo?  

ALDONA

Neįspėju, kas toksai.  

MINDAUGAS

Tasai kryžioks, 

Kryžiokas, ar lietuvis.  

ALDONA

šaly

Nepažino! 

MINDAUGAS

Mačiau, kaip sudrebėjai, apalpai. 

Tai tvirtas liudijimas... da bus kitoki. 

Ir aš drebėdavau juk kitąsyk, 

Kentimui apsireiškus tik ant tavo 

Kaktos. Nesa laukinė tai širdis 

Su tavo širdimi iš vieno plakė. 

Aš linksminaus, kaip tu buvai linksma. 

Dabar jau ne — dabar aš lyg ta uola. 

Klausyk! Ar pažinai kryžioką tą, 

Kuris nuo manęs slepiasi po juodu 

Šarvu? Ar jį pažįsti?  

ALDONA

Viešpatie! 

Tikėki man! Aš jojo nepažįstu!  

MINDAUGAS

Pažinsi gal... saldi bus pažintis! 

Nesiprašyk be reikalo — iš plieno 

Turiu šarvus ir širdį. Šitoje 

Šoninėj salėje aš užsislėpsiu. 

Tenai kiekviens jų žodis bus girdėt, 

O ypač tylumoj nakties. Tuo tarpu, 

Kaip sveikinsiesi tu su juo, atmink, 

Kad jus karalius girdi ir jums laimės 

Džiaugsmus kardu veik perkirs. 

išeina pro šonines duris

ALDONA

viena

Mindaugi! 

O Mindaugi! Išėjo! Nelaiminga! 

Likau viena laukt valandos mirties... 

Ir valandos baisesnes da už mirtį. 

Jau gęsta žiburys. Lauke tamsu. 

Girdėti uosiai šlamščia, pušys... viskas 

Mane baugina. Medžių tas ošims... 

Ta tyluma — tai kapinių tylumas... 

O, kaip sunku! Da jo nėra. 

Gal neateis jau? O, kad neateitų! 

Kad persergėtų jį prijautims!  

žiūri pro langą

Matau, tenai už girių teka mėnuo, 

Jį tamsios pušys sveikin ošdamos, 

Sudriskę debesys pilni yr dvasių...  

luktelėjusi

Neteina... gal neteis... O aš verkiu, 

Lyg nežinodama karaliaus žodžio! 

Man liūdna, kad neteis, kad jo matyt 

Aš negalėsiu... Ką girdžiu? Ateina... 

O ne, šaltinis tai girdėt sode... 

O, jis! Tai Daumantas! Tai jojo žingsniai... 

Garsyn vis da garsyn girdėjau vėl. 

Apsimetu, kad jo aš nepažįstu 

Ir kad nepažinojau niekados. 

Karalius nepažins.  

DAUMANTAS

įeina, užleidęs ant akių šalmą, kryžioko šarvuose

Aldonos širdį 

Klasta prigavo... Ja dabar matau... 

Išbalus taip... O rasi ji išbalo, 

Išmėtinėjant sąžinei³²? Galiu 

Atskirt nuo pabalimo pabalimą... 

Ji sėda, veido neatkreipusi. 

Juk kitąkart žingsnius įspėjo, rūbų 

Šnabždėjimą pažino... o dabar 

Neatkreipė nė veido! Eidams šičion, 

Nuo slenksčio sugrįžau kelis kartus... 

Didžiai skaudu!... Ar nepažins ji manęs? 

Gal nenorės pažinti?... Tamsta! 

Ji krūptelėjo...  

ALDONA

Ridenau! Ar šiokis, 

Ar toks esi, pusiaunakties laike 

Po šitą pilį klaidžiodams, imk melskis... 

Prie skydo štai matau ražančius yr. 

Imk melskis ir... išeik...  

DAUMANTAS

Išeik? Matyti, 

Kad karalienė Lietuvos tik liept 

Pripratusi, kad jai tiktai sušukus 

Su ginklais tuoj atbėgs pilies sarga 

Skaitlinga³³. Eisiu tik po manęs kraujas 

Tur pasilikti...  

ALDONA

Mano... 

DAUMANTAS

Nežinau! 

Bet kraujas liks. Žinai, kas aš? Ar tavo 

Širdis nesako?  

ALDONA

lyg atbalsis tuo pat balsu

Sako tau širdis? 

DAUMANTAS

Tik klausimą kartoja! Atsakyki!  

ALDONA

Išeiki...  

DAUMANTAS

Varge! Mąsto, jaučia ji 

Ir kaip per sapną žodžio nesudaro. 

Klausyki, ar iš akmens tu? Du žodžiai! 

Ištarki mano vardą!... Aš pasiutęs! 

Pasiutęs! Veidas mano pridengtas 

Šalmu, ant skraistės ženklas juodo kryžiaus — 

Kaip gal pažint? pakelia šalmą 

Žiūrėki! Ar mane 

Pažįsti? Bėk su manim! Ar pažįsti?  

ALDONA

Ar aš pažįstu? Ne, netsimenu... 

Galbūt... Čia taip tamsu, dėl to gal akys 

Nuo ašarų gausių lyg apneštos — 

Visi daiktai man rodosi migloti — 

Ir vos išdžiūsta ašaros, tuoj vėl 

Paplūsta. Nelaiminga aš. Lyg kokia 

Sumišus savo gyvastį baigiu... 

Ne! Nepažįstu... negaliu dabartės...  

DAUMANTAS

Da nepažino... Žiburys tamsus.  

ima nuo stalo žiburį ir apšviečia veidą, prisiartina prie Aldonos

Žiūrėk! Žiūrėk!  

ALDONA

Meldžiu aš tave — traukis! 

Išeik... Man žiburys akis gadin... 

Žiūrėki tik! Prašvis, neilgai trukus, 

Mėnulį stelbia jau aušros šviesa... 

O varge! Šitoj salėje gal tave 

Diena užtikti.  

DAUMANTAS

A! Kaip aš kenčiu! 

O pragaro kentimai!  

Aldonai, kuri nenuvokdama prisiartina

Ko tu nori! 

Šalin! Man lieka viena tik mirtis...  

juokdamasis lyg sumišęs

Ka! Kai į galvą kas atėjo! Pulti 

Ant kelių! Klaupt prieš jąją... Ka! Ka! Ka! 

Prašyti, kad pažintų? Ar už kvietką 

Auksiną nusipirkti atmintį?... 

Tai aš vienui tik viens į svietą grįšiu? 

Tarp manęs ir tarp svieto bedugnes 

Jau pasidarė — negaliu sugrįžti... 

Turiu numirt — numirt galiu. Prieš tai 

Da išmokysiu ją ištarti vardą, 

Gerai pažįstamą, tik užmirštą... 

Mokysiu ją, kaip sakalą, kuri išbudin, 

Vos tik užsnūsta. Taigi pertrauksiu 

Aš miegą jos — gyvenimą mieguistą. 

Klausyk! Žinai, kas aš? išsitraukia durklą 

Ne! Ne! Geriau 

Nežinomas po kojų jos, kaip lapas 

Rudens, nukrisiu... tepriims mirtis...  

ALDONA

O Daumantai!  

DAUMANTAS

Ar da Aldonos balsas? 

ALDONA

Pažįstu tave ir myliu! Klausyk! 

Jis mato! girdi! Mindaugas toj salėj 

Užsislėpė.  

DAUMANTAS

Atgyti miela taip... 

Myli mane? Kur Mindaugas užlindęs? 

O! Baisią pergyvenau valandą! 

Ikšiol dar kraujas neapsimalšino. 

Aldona! Valanda ta akyse 

Man stovi vis ir neišnyks iktolei, 

Ik neįkaitys laimė... Ji visas 

Mintis ant bedugnių užtiesus laiko. 

Bet nesugrįš.  

ALDONA

Mieliausias Daumantai! 

Girdėjau skambant plieną... Užsislėpki! 

Brangiausias mano! Slėpkis!  

DAUMANTAS

Ką sakei? 

Kur Mindaugas? Toj salėj? Tai toli jis... 

Nenoriu bėgt... nepajėgiu... O ne! 

Tiek laimės!... Ne!... Negal būt išdavimas? 

Turiu laimingas būt, matyt tave. 

Užgeso žiburys, bet šviečia mėnuo. 

Į šviesą eikš, Aldona! O! kaip tu 

išbalusi labai! Raudonį veido 

Nuplovė ašaros... Išbalus taip!... 

Ne tokią palikau.  

ALDONA

Tai nuo mėnuolio 

Šviesos tokia balta.  

DAUMANTAS

Prakeikiu jį 

Už tai, kad pavogė rožes nuo tavo 

Skruostų!... Jį keikiu, žmones užmiršdams.  

ALDONA

Girdi? Girdi ginklus? Tai jie!  

DAUMANTAS

Lyg eina... 

Lyg ginklai sučiauškėjo... Eina jie 

Ant mano kraujo, kaip išalkę tigrai.  

ALDONA

Bėk, Daumantai! Neuždaryta da! 

Tik skubink!... Aldona liks tau ant amžių 

Teisi... Išduoda viskas čia: dievai 

Ir žmones, sienos... Bėk!  

DAUMANTAS

O, mano brangi! 

Sveika būk! Lik sveika!  

išeina, bet neužilgo grįžta

ALDONA

Ko sugrįžti? 

Nubalęs taip... ir nusiminęs... Varge!  

DAUMANTAS

Gale šonines salės jie yra... 

Atėjo...  

ALDONA

Išdavims... Klausyk! Turėsi 

Išlaužt langų skersuotas geležis... 

Čia sodas netoli... Tik skubink, skubink!  

DAUMANTAS

bando laužti geležis

Veltui! Giliai įleistos sienoje... 

Išlaužt negalima... tai tuščias darbas... 

Negalima!... O, truko! Truko jau! 

Sveika būk! Duok man ranką... Delnas šaltas 

Kaip ledas... Lik sveika!  

užlipa ant lango ir neužilgo grįžta į salę

Be reikalo! 

Sode, tarp medžių, ricieriai ginkluoti, 

Po pat langais ragotinių giria. 

Jau nėr ką bėgti... Atėjau be kardo, 

Dėt atsargumo... Ką su tuo durklu? 

Jis nė nuo priešų neapgins, nė rankos 

Nepaklausys da... nusiminime! 

Be pagiežos, nė širdį neatleidęs, 

Į kapą gulsiu... Kas tau? Nubalai! 

Aldona!  

ALDONA

Nieko, nieko... Duok man rožę 

Nuo tavo šalmo... rasi atgaivins 

Pajautimus. Daumantas duoda rožę 

Taip man aptemo akys... 

DAUMANTAS

O varge! Vėl nubalo... Bėkime 

Drauge su manim! Bėkime!... Bet kur 

Išbėgsime? Tur būti sienose 

Landyklos... bus vienok tenai ir žmones. 

Namai tie prisigėrę jau klastos 

Ir išdavimo! O Aldona mano! 

Nelaimė... Sėsk, Aldona, šičionai! 

Kaip vaiko mano akys ašarotos.  

ALDONA

O aš jau verkti negaliu... Ka! Ka! 

O Daumantai mieliausias! Mane tokis 

Užpuolė juokas, kad nė pašnekėt 

Jau negaliu... Ka! Ka! Tegul ateina! 

Tegul per slenkstį peržengia! Tegul! 

Štai šičia slenkstis!  

puola prieš duris

DAUMANTAS

O Aldona! Tyli... 

Atšalus... paguldo apalpusią ant Rėdės 

Tuosius žmones rankomis 

Draskysiu!... Eikit šian!... Tos akys!... Veidas 

Pamėlynavęs!... luktelėjęs Iš sustingusių 

Jos rankų rožę atimu... Pabudus, 

Jau manęs gyvo nematys... nereik, 

Kad kas primintų mane.  

nuskabo kvietkos lapelius

Kvietkos žiedą 

Nutraukiau, kotas liko jos delne.  

prie galo tos scenos girdėt kaskart garsesnis čiauškėjimas ginklų

Girdžiu!... Jau žingsniai aiškūs — jie ateina!  

Podoba Ci się to, co robimy? Wesprzyj Wolne Lektury drobną wpłatą:wolnelektury.pl/pomagam/

TREČIAS AKTAS

SCENA I

Heidenrich, Hermanas

HEIDENRICH

Kad Lietuvą pametus jau greičiau, 

Grįžtu, pasiviešėjęs pas karalių. 

Lietuviai linksminos, aš viens tiktai 

Buvau nuliūdęs, viens tiktai išbalęs. 

Laukines jųjų puotos. Tik klausyk! 

Uolinėj salėj ąžuolinis stalas 

Aplinkui visas žėri nuo taurių, 

Ties salės viduriu ugnis užkurta; 

Aplinkui dūmai suka, kibirkštys 

Lakioja į šalis; šeši lietuviai 

Nepasijudindami, iš akmens 

Tarytum laiko ant galvų iškėlę 

Sakuotus pušinius žibintuvus; 

Viens riksmas, triukšmas, kuo bjauriausi žodžiai! 

Keistai išrodžiau aš toje minioj 

Laukinėj — briliantinis mano kryžius 

Vos ne vos spinduliais prasiveržė 

Per dūmus... Hermanai! Kad kuo veikiausiai 

Galėtume jau atsisveikinti 

Su Mindaugu!  

HERMANAS

O viešpatie! Ne laikas 

Gadinti sandarą su Lietuva — 

Kryžiokai da dabar neprisirengę 

Kariauti! Vienas žingsnis neatsargus 

Iš sykio gal atimti visą naudą 

Mus ilgo triūso, misijos sunkios. 

Kad Mindaugas mokėtų tik naudotis, 

Tai klioštorius kryžiokų kaip matai 

Sutremptų išnaikintų.  

HEIDENRICH

Tai teisybė, 

Reik liūtas glostyt. O vienok, brolau 

Prisipažinsiu, man jau nusibodo 

Būt pasiuntiniu popiežiaus. Turiu 

Drąsybę ricieriaus, komtūro kardą, 

Vienok čionai lieku! Apdangaluos 

Minyko, ir bjauriu būdu minykų, 

Niekingai, taikytis reik su klasta, 

Iš pasalų imti viršų. Juk kryžiokas 

Seniau tą kunigaikštį niekino, 

O šiandien? Šiandien aš jo spaviedninkas³⁴! 

Aš tarnas Mindaugo! Atsimeni 

Tą brolį, kurs su mums drauge atėjo, 

Ką broliai Albijono sūnumi 

Vadino, kurs dėvėjo ženklą rožės? 

Prapuolė jis dabar — ar tik nebus 

Čia darbas Mindaugo? Jei jis iš tikro 

Pakėlęs ranką būt ant gyvasties 

Bažnyčios tarno, zokoną užrūstins 

Toks darbas ir už kraują brolio mus 

Lietuvių kraujas liesis.  

HERMANAS

Ridenus tas 

Kalėjime. Dėl jo nėr ką rūstaut: 

Jisai lietuvis, pagonis, kurs buvo 

Nuvykęs ikpat Nemuno krantų, 

Minyko rūbuose besislapstydams 

Nuo Mindaugo; dabar sugrįžo vėl 

Pačios ieškoti, Mindaugo išplėštos 

Vienok šventi mus rūbai šiuo žygiu 

Nišgelbėjo. Sode maldas kalbėdams, 

Aš vakar bokštą jo atitikau 

Ir pro langelį padaviau jam kardą.  

HEIDENRICH

Išgelbėjai lietuvį — nekenčiu 

Lietuvių! Kam da šitiek darbo, verčiant 

Juos prie tikėjimo? Kokia iš to 

Nauda? Tautų niužsikentimo krikštas 

Neužgesins. Galėtų duoklę mums 

Mokėti, o vienok dabar nemoka. 

Mus ricierių dvasia sunyks visai, 

Jei zokoną tiktai sutaikios žemės 

Apsups: ar eisim gaudyt žaltvykšles³⁵ 

Dykumose? Su jūrėmis kovosim? 

Ar imsimės su Dauguvos gelmėms? 

Išges mus ricierių dvasia. Ateina 

Lietuvių kunigaikštis — reikia man 

Vėla apsirėdyt skraiste niekšystės 

Ir nusižeminimo — aš mainaus 

Kaip driežas. Prisiega³⁶ vienok baisinga 

Mane surišo, aš pasiuntinys 

Ir mano ypatoj³⁷ mus visas zokons 

Atsispindi, duoda ženklą, HERMANAS traukiasi, įeina MINDAUGAS 

Karaliau, Dievs 

Su tavim!  

MINDAUGAS

Sveikas! 

HEIDENRICH

Viešpatie! Nerimsti, 

Matau, ir akys migloms apneštos 

Tiesiog nurodo tavo dvasios audrą, 

Ar kokį užslėptą užmanymą, 

Tikrai kad nevisai dar tvirtas būdams 

Tikėjime, nemoki priešintis 

Šio svieto rūpesčiams; da neįgijęs 

Esi tu tikro persiliudijimo, 

Kad yr apveizda ir kad už dorybę 

Dangus užmoka. Žemės pakramtą 

Veik išsklaidys malda — tad melskis!  

MINDAUGAS

Melstis? 

Ražančių aukso pasiėmes štai 

Ir durklo ašmenims pradėjęs skirstyt 

Šventus poteriukus, užtėmyjau, 

Ant durklo buvo sukrekėjęs kraujas, 

Bet nežinau kieno — turėjau mest 

Nė nepabaigęs poteriaut. 

HEIDENRICH

Karaliau! 

Jei tik gailiesi iš tikros širdies 

Ir jei tiki — nurimki! Mus bažnyčia 

Pasigaili, atleidžia, laimina, 

Be užmokesties niekad nepalieka 

Tikėjimo ir tavo gailestis 

Be suraminimo neliks: Tik teikis 

Visas slapčias mintis, visas kaltes 

Mums išpažint. Sūnau, neslėpki nieko — 

Altoriaus tarnas jas išriš.  

MINDAUGAS

O kas 

Išdrįs pažvelgti į gilumą mano 

Širdies, nusiminimo bedugnes 

Ir žmogžudystės? Kas? Ar tu pabūgęs 

Gyventpalaikis klioštoriaus? Aš pats 

Netleisiu sau, man nieks negal atleisti! 

Mažiausias mano nusidėjimas — 

Kad aš sutepiau krauju. rodo durklą Žiūrėki! 

Ant šito plieno surudijusio 

Atrasi mano darbus išrašytus 

Krauju — ar juos atleisi man?  

HEIDENRICH

Tikėkl 

Turiu nuo Dievo tiesą tuos išrišti, 

Kur sutepti krauju.  

MINDAUGAS

Tu baisesnių 

Norėtum kalčių? Tai klausyk per skliautą 

Dejuoja! Jo karūną ant galvos 

Nešioju... Paklausyki! Iš po žemės 

Išgirsi kitą da dejavimą, 

Bet net neišgirsi — jau jisai negyvas —  

Ar tai atleisi man?  

HEIDENRICH

Tikėki! Mūs 

Bažnyčios didelė galybė! Maldos 

Krikščionių kunigaikščio nenueis 

Ant nieko. Tikras gailestis širdingas 

Nuplaus kaltybę. Ką išrisiu aš 

Ant žemės, tai bus išrišta ir Dievo 

Danguj. Dėl to gi aš atleidžiu tau 

Kaltes!  

MINDAUGAS

Tu baisesnių norėtum kalčių? 

Tu nori tamsią dvasią peržvelgti 

Iki pat dugno? Tai žiūrėki — laukinė, 

Akla, niekinga liaudis slankioja 

Po geležies skeptru. Aš ją prispaudžiau 

Visu tamsybės sunkumu. Širdyj 

Nešiojasi jau baimę, o į vietą jų 

Dorybės veda klastą. Tik žiūrėk,  

Kaip tas tamsus lietuvis, man pamojus,  

Nulenkia galvą ir žegnojasi, 

Nors vėlytų greičiau jis ant krūtines 

Pajust ringuojant žaltį, o ne tą 

Didžiai neapkenčiamąjį kryžių. Kas gi 

Atleis man šitą kaltę?  

HEIDENRICH

Viešpatie! 

Esi vadu ant liaudies pastatytas, 

O jeigu valdžią pildai per aštriai, 

Jei paklusnumo reikalauji, baime 

Valdai — atleis tau Dievas, nes Jis pats 

Tau suteikė tą valdžią. Aš atleidžiu.  

MINDAUGAS

karčiai nusijuokęs

Gerai! Dabar jau aš visai ramus! 

Tuojau einu užklupt kryžiokų žemę! 

Seniai jau laukiu laiko parankaus 

Į karą ruoštis. Iždas jau išsekęs, 

Aš pats garbės išsilgau, o nuo jūs 

Daugiau nereik man nieko. Jau karūną 

Turiu ir atleidimą iš dangaus. 

Einu dabar draskyti jūsų šalį.  

HEIDENRICH

Bandai mane tais žodžiais, bet kryžioks 

Nežiūri tuščio žodžio.  

MINDAUGAS

Žodį savo 

Paremsiu tuoj. Žiūrėk pro tas tamsias 

Skersuotas geležis į platų lauką. 

Kareiviai susirinkę stovi ten. 

Galbūt jie susirinko ant medžioklės? 

O ten, žiūrėk, raudonas koks dangus. 

Galbūt panemunyj pakilo gaisras? 

O ką? Dabar pažįsti Mindaugą, 

Lengvatiki minyke?  

HEIDENRICH

Tai tegul gi 

Piktadėjystės sunkenybė puls 

Tau ant galvos! Tikėjimą atminki!  

MINDAUGAS

Tu tyčiojies, minyke! Aš rytoj 

Jau melsiuosi bažnyčioje kryžiokų, 

Jūs vyną gersiu šventintu indu, 

Namus papuošiu aš kaurais išplėštais 

Iš klioštoriaus, ir pirmą poterių 

Aš sukalbėsiu, mirus jūsų Mistrui 

Didžiajam.  

HEIDENRICH

Tu per mus karaliumi. 

MINDAUGAS

meta karūną

Nereik karūnos! Ją metu! Tai bent gi 

Supančiota širdis atsiliuosuos. 

Dabar aš Mindaugas jau, kunigaikštis. 

Kryžiokų priešus.  

HEIDENRICH

perplėšia kamžą ir stoja šarvuose, su kryžioko skraiste

Aš gi Heidenrich, 

Kryžiokas tavo, kunigaikšti, priešas. 

Atsivaduoju aš nuo rūbo to, 

Metu tuos ženklus nusižeminimo. 

Kaip mane šarvuose dabar matai, 

Prisiekiu aš ant Dievo, jog tie žodžiai, 

Kuriuos kalbėjo tau pasiuntinys, 

Ne mano žodžiai. Manyje pažinki 

Tik ricierių! Tik priešių pamatyk! 

Po tokio išdavimo jau išduoti 

Nėr kaltės. Jau dabar iš pasalų 

Veikt stengsiuosi ir atvirai kovosiu; 

Sukelsiu tavo pilyje gaisrus 

Ir išdavimą; eisiu aš už jūrių 

Maldauti sau pagelbos pagiežai. 

Iktol nemesiu nuo pečių tos skraistės, 

Ik tavo kapui uždangos prireiks. 

Prie poterių kas vakars ir kas rytas 

Pridėsiu keiksmą — Dievs tave ištiks!  

traukiasi

MINDAUGAS

vienas

Grūmoja, bet veltui. Dabar, apgavus 

Kryžioką, reikia būti atsargiu — 

Jie valdo svietą. Apsiriko sunkiai, 

Nors rodės jiems, neklysta niekados. 

Per spaviednį patraukė mano širdį 

Prie gailesties.  

įeina Liutavaris

LIUTAVARIS

Išpildžiau, Viešpatie, 

Prisakymą.  

MINDAUGAS

Jau Daumantas negyvas? 

LIUTAVARIS

Negyvas.  

MINDAUGAS

Seni! Seni, vargas tau, 

Jei tavo žodžiuos vylius užsislėpęs! 

Aš pats turiu lavoną pamatyt.  

LIUTAVARIS

O, Viešpatie! Jau jis kapuos. Ikšiolei 

Da skamba man giesmė, ką duobkasys 

Prie darbo gieda sau, ir mano kaktą 

Da pila šaltas prakaitas.  

MINDAUGAS

O kur 

Jį užkasė?  

LIUTAVARIS

Kalėjime. 

MINDAUGAS

Seneli! 

Tu pilį man verti į kapines.  

LIUTAVARIS

O, liūdna ricieriui mirt negarbingai. 

Jo kapas užmirštas visai, ne viens 

Keleivis neprimes akmens, nė vienas 

Neduos akims ant jojo pasilsėt.  

MINDAUGAS

Gana bus to. Klausyk! Aš atsiskyriau 

Su kryžioku. Didžiam įsiutime 

Grūmojo man. Da šiandien su kareiviais 

Naupilkeliu patrauksi, giriomis, 

Nes Nemuną brasta turėsi pereit, 

Ar persikelt — tik reikia skubintis — 

O dienai brėkštant teužgriaus lietuvių 

Giesmė — nuo josios garso sudrebės 

Langai Malburgo,³⁸ pasijudins bokštai.  

LIUTAVARIS

Ar tik rūstybės dėlei užpuolims?  

MINDAUGAS

Seniai rengiau jį, sąlygas svarstydama 

Da niekad zokons nemiegojo taip 

Pasitikėjimo miegu. Jam rodės, 

Kad krikšto rūbais aš, kaip mažas vaiks 

Suvystytas, užmiršiu apie šarvą; 

Kad dėl karūnos garbę užmiršau; 

Kad giriose gyvendams, purpuriniais 

Karaliaus rūbais nusižadinsiu. 

Sakyk man, Liutavari, ar aš tokis 

Turtingas, kad galėčiau užsimiršt 

Jau apie karą, užpuolius ir garbę? 

Žiūrėk kryžiokų žemės! Baltjūrių 

Vilnis stiklinė trūksta, atsimušus 

Į gintaro krantus; o ant vilnių 

Iš tolimų kraštų atplaukia miestai 

Su audekliniais žėgliais³⁹ ir duokles 

Minykams moka, siunčia frankų vyną, 

Krištolines taures, šarvus, šilkų 

Ir vilnų audimus puikiausius. Šičia 

Jau pievos giriomis apaugusios. 

Ar čion atsibastys koksai vaisbūnas⁴⁰? 

Kur mano turtai? Liekanų nedaug 

Paliko tėvas. Tuščia jų, tų turtų! 

Tiek to su auksu! Bet ižde yra 

Tiktai viena ką atmintis po tėvo 

Galvos: šilkinis rūbas dideliai 

Brangus, išaustas kvietkomis, kur mainos 

Kaip peteliškių marginti sparnai; 

Auksinė juosta ir ta krištolinė 

Taurė, kuri jau tapo sumušta. 

Žiūrėk, kryžiokų miestai! Ar Malburgas, 

Ar Klaipėda senoji, juk kasdien 

Naujoms vis pilimis padanges siekia, 

Arba, kaip skruzdynai, pilni žmonių; 

Namai net žvilga; murmulo⁴¹ bažnyčios; 

Sugauti dūmai nuo ugniaviečių 

Tiesiog stulpais aukščiau stogų iškyla. 

O čia — žiūrėkit ! Kaip pajuodusios 

Triobelpalaikės! Salėse nuo sienų 

Uolinių šalta, drėgna ir tamsu — 

Ir da tas sienas, lyg ant juoko, šaltis 

Aptraukia mums kauru sidabriniu. 

Vargų vargai vieni, kur apsisuksi.  

LIUTAVARIS

Naktis jau baigiasi — reik skubinti.  

MINDAUGAS

Teisybė! Mėnuo nusileido — eisiu, 

Gal ors atvėsęs atgaivins mane. 

Kiekvienas skundas pakiša liežuviui 

Daug žodžių. Aš pervirš jau iš dalies 

Rūgojau⁴². Pasigėrins jį niužilgo, 

Tegul sušuks lietuvių trimitai.  

traukiasi su Liutavariu

SCENA II

Aldona guli ant žemės be žado, Heidenrich įeina

HEIDENRICH

pakeldamas Aldoną

Kas čia per mergina? Be žado, guli 

Parpuolusi. Koks veidas jos gražus! 

Mačiau aš frankų dukteris patogias 

Kuriąsias trubadūrai⁴³ dainomis 

Pagarbino, o ridenai svajonėms, 

Bet joms toli prie šitos — bunda jau —  

Apkaito... Atsiduso...  

ALDONA

klejodama

Mano mielas!... 

Jis numirė jau... mano gi mirtis 

Miegu tik buvo...  

HEIDENRICH

Būk rami, mergele! 

Prie tavęs Dievo tarnas.  

ALDONA

susmunka jam po kojų

Kas nors 

Esi, apginki mane! Sergėk mane! 

Tu pajėgi, tai juk gali išlaužt 

Kalėjimo sklendes. Tenai lavonas... 

O, varge!... jo lavonas be galvos... 

Aš nelaiminga, duoki man pagelbą!  

HEINDRICH

Krikščionė tu?  

ALDONA

Baisus užklausymasl 

Ne! Ne krikščionė! Aš tik nelaiminga!  

HEIDENRICH

Krikščionys maldomis pasaldina 

Nelaimę. Bet sakyk tiktai, aš viską 

Tau padarysiu.  

ALDONA

Viską? Ridenau, 

Nepadarysi, ne! Jo neprikelsi! 

Mačiau aš, kraujas teka srovėmis...  

juokiasi, einant didyn sumišimui, ir tėmyjasi į tamsumą

Šmėkla kokia ten, panaši į mane 

Nuo manęs atsiskyrus, sukasi — 

Tai mano ypatos dalis... Ji jaučia... 

Ji mąsto... aš pati kaip tas akmuo... 

Šaukiuosi ją, o ji tolyn vis bėga... 

Tolyn... tolyn... jau nyksta... vos matyt...  

nusiminusi

Aš liksiu be jausmų!!! Širdis atšalo... 

Jau neplaka... apsilpo atmintis... 

Kalbu — bet ne mintyj pradžia tų žodžių, 

Manau — bet mintys gema ne širdyj...  

HEIDENRICH

Regiu aš pradžią sumišimo proto. 

Tas Mindaugas, tas žmogžudys! Jisai 

Dangaus bausmės yr vertas. Mano triūsas 

Ją suramins ir pajautimų jos 

Baidyklės tur išnykt prieš aukso saulę, 

Prieš aiškius spindulius tikėjimo.  

ALDONA

Tikėjimas?... Prieš keletą da metų 

Buvau vaidilute pavasario 

Dievaitės. Pamenu... prie galo kaimo, 

Giraitėj jos paveikslas... Ant galvos 

Vainikas kvietkų... o čia eglės ošia 

Aplinkui... Kiek tai kartų aš viena, 

Arba merginų apsupta, svajojau... 

Meldžiausi!...  

HEIDENRICH

Vargšė! Ji, kaip kūdikis, 

Reik žadint įspūdžiais. Mergele, bėkim! 

Už Nemuno ten rasim klioštorių, 

Kuriam yra šventųjų karalienė. 

Paveikslas josios į pavasarį 

Yr panašus. Tikrai ją pamylėsi. 

Ir jai vainikas kvietkų ant galvos 

Uždėtas, o aplink stulpai uoliniai 

Kas šventė papuošti eglaitėmis.  

ALDONA

Einu! Einu su tavimi.  

HEIDENRICH

Mėnulis 

Jau leidžiasi, nakties tamsumoje 

Negali Mindaugas juk vytis paskui. 

Imk mano skraistę, denkis gobtuvu, 

Kabinkis kryžiaus ženklą. apsupa ją savo skraiste  

Mes da šiandien 

Vaišvilkio nukaksim klioštorių. 

Tas Mindaugo sūnus, laukinis tigras 

Minyko rūbuos, nusižemint tur 

Prieš pasiuntinio ypatos šventybę. 

Neverk, mergele! Dievas su tavim! 

Merginų ašaros išdžiūsta greitai.  

Informacje o nowościach w naszej bibliotece w Twojej skrzynce mailowej? Nic prostszego, zapisz się do newslettera. Kliknij, by pozostawić swój adres e-mail: wolnelektury.pl/newsletter/zapisz-sie/

KETVIRTAS AKTAS

SCENA I

salė Vaišvilkio klioštoriuje

Trainaitis, Vaišvilkis, Minykai

VAIŠVILKIS

Kalbėkit, broliai, poterius — pas mus 

Į klioštorių atėjo naujas brolis. 

Trainaiti, mesk šarvus, imk abitą, 

Užkišk už juostos gintaro ražančių — 

Tik skubink!  

TRAINAITIS

Vaišvilki! Pasigailėk! 

Nerenk man kapo, sugrąžinki laisvę! 

Laisvė brangesnė už gyvenimą. 

O, varge! Tai mane čionai ant amžių! 

Jau uždarys, pačiam žydėjime 

Suvys jaunystė mano! Sviete! Sviete!  

VAIŠVILKIS

O ką gi tu ant svieto palikai? 

Ar žmones? Aš mačiau juos, jie pažįsta 

Mane — rodo kardą, kabantį ant sienos 

Tas kardas aptaškyts krauju... 

Ramiau, paguldžius galvą čia ant uolos, 

Ne kaip priglaudus jąją prie žmogaus 

Krūtinės. Svieto niekniekiai! Čia turim 

Tų niekniekių mažiau, čia valandos 

Ne taip greit lekia, žmones apsiblausę. 

Vienok tie žmonės tyli, kaip akmuo. 

Nė pasiskųst nėr kam — vienam tik kapui. 

Tamsus minyks, įkaitęs nuo medaus, 

Ne taip yra baisus, kaip žmogus meilės 

Valandoje. Norėjai tu valdžios? 

Karūnos troškai? Gausi ją bematant. 

Apkirpkit jį!  

Minykai sodina Trainaitį ant akmeninio suolo ir rengiasi kirpti

TRAINAITIS

Neilgai trukus jau, 

Atskirs mane nuo svieto šitos žirklės. 

O Vaišvilki! Pasigailėk manęs! 

Tu mano brolis.  

VAIŠVILKIS

Aš esmi minykas. 

O broliai! Dekite tuojaus žvakes — 

Tegul pagarbintas bus Dievo žodis. 

Trainaiti! Drąsiai kelk akis aukštyn, 

Praaiškink veidą, na o mes tuo tarpu 

Kapų giedosim giesmę. Klioštorius 

Tai kapas. Čia jausmai tau bus paskirti 

Tikėjimo, o pavydas išnyks. 

Užmiršk mintis, jei da mintis turėtum, 

Su kryžium jas surišk, kaip poterius 

Ražančiaus. Žibintuvui tam užgesus, 

Užgesi tu šiam svietui, tamsiuose 

Tuos mūruos uždarytas. Tavo prašyms 

Neišmaldaus pasigailėjimo.  

Buvau... Buvau žmonėms tigru, da kartą 

Juo būsiu. Stokit šičionai aplink — 

Žiūrėkit, kokie puikūs garbanoti 

Plaukai — net gaila kirpti! Ruoškitės, 

Minykai! Dėkit jam karūną šventą.  

Minykas nukerpa Trainaičiui pluoštą plaukų

TRAINAITIS

O sviete! Sviete!  

VAIŠVILKIS

Baikite greičiau... 

įeina Heidenrich ir Aldona, visa apsidengusi kryžioko skraiste

Kas čia?  

HEIDENRICH

Pasiuntinys ir kunigaikštis 

Bažnyčios.  

VAIŠVILKIS

Galvą nulenkiu žemai. 

O viešpatie? Suteiki malonę savo 

Mus klioštoriui, o ypač jogei mes 

Čia rengiamės įšventint naują brolį.  

HEIDENRICH

Kas tai? Trainaitis! Pasakyk, ar tu 

Iš savo valios nori minykauti?  

TRAINAITIS

Dievai turbūt tave čion atsiuntė... 

Aš valios neturiu! Čia mane valdo 

Spėka ir, šventinams per prievartą, 

Aš lieju ašaras...  

HEIDENRICH

O kas išdrįso 

Vest prie altoriaus priverstas aukas?  

VAIŠVILKIS

Tai Mindaugo valia.  

HEIDENRICH

Didesnę valią 

Turiu. Paleiskit liuosą ji tuojau! 

Nesa šventa bausmė nukris ant jūsų, 

Kaip griausmas. Iškeikimas klioštoriui! 

Jau maldos jūsų, nusiųstos į dangų,/ 

Prabėgo, šitiek metų, ir tiktai 

Da pirmą kart aš mąstau. Koks kentimas. 

Mąstyt!... iš tolo girdėt klioštoriaus varpai 

Girdžiu iš tolo klioštoriaus 

Varpai dejuoja. Galbūt neužilgo 

Tie pats varpai dėl manęs uždejuos... 

O ką turiu daryti? Melstis — žmones 

Tegul sau meldžiasi! Aš užmiršau 

Maldas, nemoku poterių, o bet gi... 

Ne sykį, apsimetęs klupau aš, 

Bažnyčioje grindis bučiuoju šaltas. 

Aš, suteptas krauju, po uždanga 

Tamsių, nepermatomų laiko miglų, 

Esmi už žmones aukštesniu. Dėl ko 

Prieš mane lenkia galvas? Mane garbin — 

Tai garbina šėtoną žmoguje... luktelėjęs 

Aš niekingiausias žmogus! Pereis amžiai, 

Aš liksiu juk gadynes baidykle. 

Minykas žmogžudys! O, tamsios šmėklos! 

Kam apsiaubėt mane? Šalin! Šalin! 

Dabar tik mąstau aš! Dabar gailiuosi! 

Šalin, šėtone! Jau aš tau dabar 

Nepriguliu⁴⁴, jau pamačiau aš dugną 

Taurės, užnuodytosios teisybe...  

luktelėjęs, kaskart smarkiau

Bet kam ta mergina? Tik susipraski, 

Minyke, susiprask! Gailiesi tu 

Gražaus veidelio, o nesigailėjai 

Žmonių... Širdis jau išdegė, plaukai 

Pražilo... aš prasižengiu? Eik, traukis 

Iš čia, nelaimingoji! Tu vedi 

Mane į piktą, sumaišei man protą! 

Šėtonas gundo, užslėptas tavyj! 

Šalin! Šalin! Negirdi... Palytėjau 

Jos ranką — ir ugnis jau degina 

Mane... Aldona! Durklą tą paėmus, 

Užmušk mane! Degu aš visas — imk, 

Užmušk! Užmušk! O Dieve! Tam kampelyj 

Tyliam tiek pakramtos! Šalin! Eik sau 

Klejot po Lietuvos girias!... O, neiki! 

Lik čia! Aš netsiskirsiu su tavim.  

ALDONA

sumišusi

Mokinki mane melstis...  

HEIDENRICH

Seki paskui: 

„Sveika Marija... .” Bėkime! Skliautai 

Ant mūs galvų sugrius — žiūrėk, jau dreba. 

Myliu tave, Aldona! Tik čionai, 

Tarp sienų klioštoriaus, to pasakyti 

Neišdrįstu... Žiūrėk, tos kruvinos 

Kankintinių baidyklės iš rėmų jau 

Išlindo ir sustojo prieš mane — 

Gyvi paveikslai tie...  

ALDONA

Nuliūdus rožė 

Pridengia šaltus 

Akmenis kapų... 

Ir lapų ošimu 

Saldžiai užmigdo... 

O jis kape jau miega! Ka! Ka! Ka! 

Kuo kitąsyk buvau, tau pasakysiu... 

O kuo dabar esmi, aš nežinau...  

HEIDENRICH

Sumišusi!... Ateina koks minykas...  

įeina MINDAUGAS minyko rūbuose, užleidęs gaubtuvą

Ko nori čia, elgeta klioštoriaus?  

MINDAUGAS

Aš su atleidimu.  

HEIDENRICH

Kam? 

MINDAUGAS

Tau, kryžioke. 

HEIDENRICH

Žinai, kas aš? Komturs ir popiežiaus 

Pasiuntinys.  

MINDAUGAS

Žinai, kas aš? 

HEIDENRICH

Gal tarnas, 

Kurs vaikštinėja po apygardą 

Ir elgetauja klioštoriui. Štai imki!  

meta jam pinigą

MINDAUGAS

Da man tu kaltas vieną poterių. 

Žiūrėk — ražančius mano... išsitraukia kardą 

Sukalbėsim 

Su juo maldas.  

HEIDENRICH

Minyke, eik šalin! 

MINDAUGAS

numeta minyko rūbus

Minykas jau išėjo — pasiliko 

Tik kunigaikštis Lietuvos.  

HEIDENRICH

išsitraukia kardą

Iš čia 

Jau kunigaikščiu neišeisi!  

mušasi; įbėga Vaišvilkis ir minykai su žibintuvais

VAIŠVILKIS

Dieve! 

O, Dieve! Mano tėvas? Tėve, ko 

Taip užsirūstinęs? Ant ko tu kardą 

Esi pakėlęs klioštoriui šventam? 

Tai popiežiaus pasiuntinys! Tai Dievo 

Pasiuntinys! Minykas tikintis 

Ir dievobaimingas. Tu būsi, Tėve, 

Iškeiktas ir klioštorių iškeiks!  

MINDAUGAS

Pažink, sūnau, tą pasiuntinį šventą. 

Žiūrėk ant jo — ta ypata puiki 

Tai šliaužioja po žemę, tai nuo žemės 

Vėla pasikelia, kaipo koksai 

Žaltys, žvynais plieniniais prisidengęs; 

Tai būna nusidėjėliu; tai vėl 

Šventuoju. Tai yr perauga išalkus, 

Besotė. Kad galėtų su savim 

Paimt girias — paimtų. Aukso šarvą 

Pridengęs vilnone prasta skraiste. 

Pažinkit pasiuntinį! O, atliko 

Pasiuntinystę puikiai! Daug daugiau 

Žmonių nužudė jis, ne kaip išganė. 

Ne viens keliauja — tik žiūrėkite! 

Tur brangų, mielą draugą. Ar jums rodos, 

Kad tai kryžiokas, nusižeminęs. 

Tylus? Tik atidenkit jojo skraistę... 

Nutirpo ve minykai! Matote, 

Su tąja mergina stačiai jis bėgo 

Į pragarą.  

VAIŠVILKIS

klauso atsidėjęs Mindaugo žodžių ir nutraukia ražančių, kurį laikė rankose; poteriukai pabyra ant žemės

Užstokite duris! 

Štai drebančioje iš rūstybės rankoj 

Ražančius trūko... Gėdytis turiu... 

Paduokit kardą...  

HEIDENRICH

Lauk iš čia, pasiutus 

Gauja minykų! Jūsų pagiežą 

Aš niekinu! Tai tuščias tik smarkumas. 

Štai renkasi tamsi minia. Metu 

Ant žemės kardą — pats einu, be ginklo, 

Ir niekas pasiuntinio palytėt 

Neišdrįs. Da šitiek aš esmi aukštesnis 

Už tą niekingą minią. Išeinu 

Ir palieku jums Dievo prakeikimą.  

Minykai prasiskiria, Heidenrich išeina

VAIŠVILKIS

Tiek nusidėjimų sykiu su tiek 

Puikybės! Man baugu net pasidarė. 

O tu jam, tėve, nieko nesakei.  

MINDAUGAS

Stebiuosi drąsumu. O kur Trainaitis?  

VAIŠVILKIS

Pasiuntinys paleido.  

MINDAUGAS

Laisvas jis. 

Jis nor karūnos! Man likimas piktas 

Gadina viską! Jūs paleidote, 

Minykai prakeikti! Smagu jums šičia 

Kalbėt maldas ir tinginystėje 

Šventai gyvent; ar, kam numirus, skambint 

Varpais ir džiaugtis iš kitų mirties, 

Kad už palaidojimą vėl skatikai 

Į jus kišenes plauks. Su žemėmis 

Aš sumaišysiu jūs tą šventą triobą, 

Ik vieno iškaposiu jus pačius!  

MINYKAS I

Tarnaudami bažnyčiai, tau tarnaujam, 

O, Viešpatie, ir daug maldų kasdien 

Už tave kalbam. Buvom prieglobėją 

Išrinkę — ant altoriaus Motinos 

Švenčiausios iš Solimo mes pastatėm 

Aštuonis auksinius žibintuvus, 

Tiek pat vaškinių žvakių ir rūkylą⁴⁵. 

Kadangi neišklausė mus maldų, 

Tai kitą prieglobėją pasirinksim: 

Nuo šiandien Lietuvą mes pavedam 

Marijai iš Ankonos. Tik altorius 

Jos yr nuvargęs.  

MINDAUGAS

Duoti pinigų 

Altoriui tos naujosios prieglobėjos 

Aš negaliu. Malonę jos žinau 

Ir gausiai atsiteisiu. Bet, turėdams 

Už ką ant Marijos Solimo pykt, 

Aš noriu, kad nuo jos altoriaus auksas 

Ir brangus akmens pereitų tuojau 

Kitai Marijai, iš Ankonos. Saulė 

Niužilgo užtekės. Gal išdavims 

Jau lenda į apleistą mano namą. 

Reik eit namo ir saugotis klastos. 

Aldona, pamylėjai tu kryžioko 

Šarvus, tikėdama būt papuoša⁴⁶ 

Pilės Malburgo. Betgi šiandien grįši 

į tamsią, liūdną pilį pagonies.  

Mindaugas išeina su Aldona; minykai šnabždėdami poterius išsiskirsto

SCENA II

naktis šile

LIUTAVARIS

guli po medžiu

Jau nepasieksiu Naupilės. Paliko 

čia ricieriai... Numirsiu girioje! 

Numirsiu aš... Sudegsiu ryt ant laužo... 

Išskirstys vėjas pelenus... Giliai 

Man pervėrė krūtinę, tik kryžiokas 

Užmiršo kardą iš žaizdos ištraukt... 

Pažįstu kardą — Daumanto tur ženklą... 

Kur Mindaugas? Aš pasakysiu jam... 

O! Mirštu... Mirštu jau... Šakelės eglių! 

Jūs, ošdamos, migdykite mane... 

Numirsiu girioj prigimtoj...  

ateina Mindaugas, paskui jį Aldona

MINDAUGAS

Čia guli 

Žmogus!... Jis pažeistas yr — kruvina 

Žolė!  

LIUTAVARIS

ištiesdams ranką

O viešpatie! Artyn prieiki... 

Tai slėpinys...  

MINDAUGAS

Ar tu čia, Liutavari? 

LIUTAVARIS

Jau mirštu... 

MINDAUGAS

Koks gi slėpinys tam myryj⁴⁷? 

LIUTAVARIS

tyliai

Karaliau! Aš į kryžių netikiu...  

MINDAUGAS

Mirk be tikėjimo.  

LIUTAVARIS

Karaliau! Duok man 

Tikėjimą... Kokį tu nori... duok! 

Aš be tikėjimo nenoriu mirti... 

Tau liepiant, apsikrikštyjau... Dabar 

Dievai senieji šaukia mane! Šaukia! 

Paliepk man grįžt prie jų atgal...  

MINDAUGAS

Liepiu.  

LIUTAVARIS

Tu, egle, mano dievas!... Štai lietuviai 

Jau išvertė kryžiokų altorius... 

Namai kryžiokų žemesni už tavo 

Pilis... Baisus! Baisus buvau, kaip aš 

Ragotinę iškėliau ant minykų, 

Galvos... Jau zokonas neprisikels...  

MINDAUGAS

atsikreipia

Iš kur tas baladojimas?  

LIUTAVARIS

Tai nieko... 

Lietuviai mano laužui kerta ten 

Šakas... Ar ant kaktos rasa užkrito?  

MINDAUGAS

Tai mano ašara.  

LIUTAVARIS

Nuo šios dienos 

Rudis ims vilkti jau senelio šarvą, 

Kaip to mėnulio šviesą debesiai, 

Jei nuo rasos nepsaugos jį anūkai... 

O, Viešpatie! Išreikšiu slėpinį... 

Prakeiksi mane!... Neišpildžiau tavo 

Prisakymo...  

MINDAUGAS

Katro? 

LIUTAVARIS

Neužmušiau... 

MINDAUGAS

šaltai

Katrą? 

LIUTAVARIS

Jis gyvas... 

MINDAUGAS

Kas toksai? 

LIUTAVARIS

Jo vardą 

Jau užmiršau... Man reiktų atsimint... 

Jis mane užmušė... Prakeikti noriu — 

Kryžiokų pusę laikė... Vardo jo 

Nepamenu aš... Negaliu nė keikti... 

O! O!  

miršta

MINDAUGAS

Jau numirė... Žiūrėdamas 

Į veidą jo matau tarytum vaiką. 

Bet ne senelį, jau suvytusį. 

Drauge užaugova — aš jį da mažą 

Mačiau... O šiandien jį ant laužo dės.  

ateina kareiviai

Lietuviai! Liutavarį neškit paskui 

Mane į Naupilę tiesiog. Tenai 

Jam aukštą laužą turite sukrauti...  

traukiasi, duodamas įsakymus; paskui jį išneša Liutavario lavoną

SCENA III

pagonių šventinyčia⁴⁸ Naupilėje

RAGNYTĖ

prie altoriaus beria rūkylą

Perkūne! Štai bėriu rūkylą tau! 

Jau gintaras pakvipo. 

Tavo sparnas 

Tegul nuleidžia 

Ugnį ir griausmus. 

Pribūkit dvasios, ik nepšvies aiškioji 

Aušra. Girdžiu, atūžia jau artyn, 

Tarytum viesulą pušis vartytų. 

Tai dvasių sūkurys mėnesienoj 

Taip ūžia lėkdams. 

Motina karalių 

Jus sveikina! 

Štai jums dedu aukas:  

Pavasario dievaitei — kvietkų žiedus, 

Žiemos dievaičiui — kvietką vystančią, 

O pragarui — štai iš minykų kryžiaus 

Tą brangų akmenį. luktelėjusi 

Jau tamsiuose 

Rūkylos dūmuos prasiaiškin dvasios. 

Dievai! Sūnus prie seno grįžo vėl 

Tikėjimo — uždegs ant jūs altorių 

Aukų daugybę. Mindaugas, sūnus — 

Didžiuodamasi šitai atkartoju 

Jo vardą! Mindaugai! Ar girdite? 

Dievai! Sakykit, ar jis bus laimingas? 

Ar ilgai jis ant sosto užsiliks? 

Ar mano prakeikims, kurį anuosyk 

Ant savęs užsitraukė, neužkenks 

Gyvenimui jo? Keikdama tad sūnų, 

Bijojau aš, kad neišsipildytų. 

Ir da bijau. Sakykite! Ant savo 

Maldų širdis jau nepasitiki, 

Jau žodžių neištenku aš jums primelsti. 

Sakykite! Sakykit!  

BALSAS NUO ALTORIAUS

Mindaugas 

Pražus nuo rankos ricieriaus, kurs žuvo, 

įsakius Mindaugui. 

RAGNYTĖ

Čionai žmogus 

Atsiliepė! Ne, ne! Dievų tai žodžiai! 

Dievai! Ko taip ūmai jus nykstate? 

Man davėte atsakymą taip baisų... 

Išnyko — vėl apsupo tamsuma. 

O gal tik pajautimai suviliojo.  

traukiasi; išeina Trainaitis su Keidenrich’u, kuriuodu buvo užsislėpę už stulpų

TRAINAITIS

Ragnytė meldėsi už Mindaugą. 

Negalima ja pasitikėti — 

Tai motina.  

HEIDENRICH

Trainaiti! Ar girdi. 

Kokį atsakymą jai nuo altoriaus 

Daviau? Da pirmą kart pasiuntinys 

Pateko į tokią aukštybę, pirmą 

Kartą pagonių dievo lūpomis 

Jis ištarė. Bet Mindaugas pargrįžta 

Iš klioštoriaus, nesitikėdamas, 

Kad pilyje jo priešas užsislėpęs. 

Jam bekovojant Prūsuos, sostpilę 

Paims kryžiokas ir antsyk atlygins 

Už jo visas klastas. O, Viešpatie! 

Tau pavedu aš dvidešimtį brolių — 

Kiekviens apsiginklavęs yr kardu, 

Skydu ir kryžiumi. Dabar, kareiviams 

Išėjus ant kryžiokų, ir tokių 

Užteks mums pajėgų, o liaudį midum 

Prisiviliosim.  

TRAINAITIS

Reikia ant nakties 

Pilis apsupti. Aš gi, įsigavęs 

Į vidų, nužudysiu jo vaikus, 

Idant jie nepaveržtų man karūnos.  

HEIDENRICH

O Mindaugas?  

TRAINAITIS

Kas kits aprūpins jį. 

HEIDENRICH

Bet, kunigaikšti, ar užėmęs sostą, 

Atminsi, kad kryžiokas davė tau 

Pagelbą?  

TRAINAITIS

Aš altorių pastatysiu. 

HEIDENRICH

Tegul altoriai dingsta sau! Tiktai 

Nedrįsk užpulti ant kryžiokų žemės! 

Nedrįski!  

TRAINAITIS

Taip, gerai — išpildytas 

Bus tavo noras. Jūs pagelbos niekad 

Aš neužmiršiu. Eikim! Eikime! 

Jau Mindaugą mes turim savo rankoj. 

Eime apsupti pilį ir vartus.  

Przekaż 1,5% podatku na Wolne Lektury.
KRS: 0000070056
Nazwa organizacji: Fundacja Wolne Lektury
Każda wpłacona kwota zostanie przeznaczona na rozwój Wolnych Lektur.

PENKTAS AKTAS

salė Mindaugo pilyje

SCENA I

Mindaugas, Ragnytė (sėdi pašalyje scenos)

MINDAUGAS

Veltui jau, motin! Neišbėgsiu niekur — 

Apstojo maištininkai jau visus 

Vartus. O gal, kaipo užtvertas tigras, 

Išversiu mūrus šituos? Niekados 

Mirties aš nebijojau, nė dabar jos 

Aš nebijau, tiktai nusiminims 

Ir pašėlumas didis ima mane.  

RAGNYTĖ

Sūnau! Nemirs, kas šaukias prie dievų 

Ir kas pasitiki ant jų lėmimo. 

Klausyki! Tu gali pražūt tiktai 

Nuo rankos ricieriaus, kur pats pražuvo, 

Rakius tau. Tikėk ir niekinki 

Žmonių ginklus. Neprisikels numirę.  

MINDAUGAS

Ar tie minykai, kur į pragarą 

Jau nukeliavo? Ką? Ar įsireižę 

Tie vokiečiai, kurių puikums 

Sykiu su gyvastim prapuolė? Gyvus 

Ir mirusius aš lygiai niekinu. 

Numirėlių aš nebijau...  

RAGNYTĖ

O Daumants? 

MINDAUGAS

Jau ilsisi kapuos. Jei keltųsi 

Numirę, tai nesišaipytų našlės 

Parėduos gedulių, nebūt per daug 

Nė paveldėtojai nudžiugę. Motin! 

Nė aš negrįšiu, kaip mirties miegu 

Užmigsiu šiandien. O pilie! Išlaikius 

Audras tiek amžių! Jau tave rytoj 

Pirma pasveiks saulė — aš su tavim 

Jau atsisveikinu. Pilie! Buvai 

Lizdu erelio ant to aukšto kalno. 

Erelis davė garbę tau, tavyj 

Miegojo, tavyje plėšimą draskė, 

Nesyk tave aptaškė nekaltu 

Krauju. Vienok, ar pridera ereliui 

Lizde numirti?  

RAGNYTĖ

O, sūnau! Draskai 

Man širdį.  

MINDAUGAS

Širdis aš draskiau. Bedievis, 

Tironas, žmogžudys ir veidmainis. 

Jau vienas tokis nusidėjims gali 

Išdegint sąžinę, o aš esmi 

Visus padaręs... Nuo piktadėjysčių 

Pailsęs, greit užmigsiu ir kapus 

Pasieksiu, šviečiant žibintuvams gaisro 

Kryžiokų kaimuose. O, motina! 

Labai sunkus gyvenims mano buvo — 

Jaučiau, tik veidas neišreiškė to.  

RAGNYTĖ

Girdi plakimą tos širdies? Mylėjau 

Tave.  

MINDAUGAS

Vienok prakeikei tu mane. 

RAGNYTĖ

Sūnau! Tu be širdies! Tu prakeikimą 

Visai jau užmirštą, man primeni!  

MINDAUGAS

Taurė čia su vynu — reik įmaišyti 

Nuodų į vyną. beria nuodus 

Motin! Aldona 

Sumišusi ateina.  

įeina Aldona ir tarytum ką veda su savim

ALDONA

Eiki paskui 

Mane, tiktai žiūrėki, Daumante, 

Eik pamaži — čia taip tylu — per garsiai 

Žengi... Tylu — aš net girdžiu tave 

Eik paskui... Duok man ranką... Kaip širdis 

Kvėpuojant sunkiai... Tavo rūbą šnabždant... 

Ant kapo žydi kvietkos, 

O kape... 

Tas kapas tur pridengt meilužių porą...  

luktelėjusi

Eik paskui... Duok man ranką... Kaip širdis 

Tau plaka! Tai per garsiai... da ją gali 

Išgirsti, Mindaugai! Ko tu taip garsiai 

Žengi? Pilies tylumoje kiekviens 

Atsidūsėjims į skliautus atliepta... 

Šypsaisi taip liūdnai... Ranka taip dreba...  

eina prie lango

Per anksti da, bernužėli, 

Tu mane apleidi. 

Da gaideliai negiedojo, 

Da žvaigždelės žiba. 

Ko nuliūdęs, nusiminęs, 

Kas užgavo širdį? 

Ar lakštingalos dainelė? 

Ar šviesa mėnulio?... 

MINDAUGAS

Ji nelaiminga — duosiu jai nuodų. 

Ir kas galėtų pasakyt, kad mano 

Širdis taip gailisi? paduoda Aldonai taurę 

Štai Daumantas 

Tau duoda atsigert. Išgerk — užmigsi.  

ALDONA

nusišypsojusi

Tai Daumantas?  

MINDAUGAS

Išgėrė jau. 

ALDONA

Tamsi, 

Šalta naktis tad buvo, mano mintys 

Nuo manęs skyrėsi ir su mintim 

Nesusitaikė žodžiai... O! Tai buvo 

Baisi naktis!... Seniau da... kitąsyk 

Toje pat salėj buvo da baisesnė 

Naktis... Aldona! Tu išbalusi! 

Aldona! Kas tau?... Nieko, mano mielas 

Girdėjau čiauškant plieną... Užsislėpk!... 

Langų skersuotus geležis išlaužki... juokiasi 

Ant kapo žydi kvietkos, 

O kape... juokiasi baisiai 

Aldona! Tu nubalus! Kas tau?... Nieko, 

Mieliausias mano... Pasiliki sveiks!  

išeina susirūpinusi

MINDAUGAS

Tegul užmigs ant amžių kuo greičiausiai. 

Einu... Ar priimsi mane į kapus? 

Ar priimsi?  

kelias valandas tyli, užsirūpinusi; Trainaitis su durklu rankoje, išbalęs, perbėga per gilumą scenos ir įeina į vaikų kambarį pro duris, kurias parodė traukdamasis Mindaugas

Aš girdėjau!... Jo čia būta! 

grįžta Mindaugas

MINDAUGAS

Kieno? Kieno čia būta?  

RAGNYTĖ

nusistebėjusi

Mindaugas? 

Ko atėjai čionai? Ko tu slapstaisi? 

O, bėk! Nupuls tau kardas ant galvos!  

MINDAUGAS

Čia nieko nėr, tiktai šešėlis mano. 

Kurs puola kartą paskutinį jau 

Ant šitų sienų. Motin! Ar nelaimė 

Sumaišė tavo protą?... Jau pabėgt 

Negalima — tegul kas nori dedas — 

Visur aplinkui žiba jau kardai... 

Ar buvo kas čionai?  

RAGNYTĖ

Kur yr Trainaitis? 

Tarnaitis buvo... Su durklu mačiau... 

Krauju jis aptaškytas buvo... 

MINDAUGAS

Motin! 

Kur yr Trainaitis? Kur jisai? Pražus! 

Nubaust norėčiau kaltininką darbo 

Bjaurus. Sakyki, motin! Tik greičiau! 

Da valanda — bus per vėlu jau viskas!  

RAGNYTĖ

nusiminusi

Sūnau! Aš nemačiau jo... Nebijok — 

Nenužudys tavęs ranka Trainaičio! 

Tau lemta taip, tai liksi nuo mirties. 

O gal numirę kelsis? Kelsis Daumantai?  

MINDAUGAS

O, motina! Kad nors prašvistų greit! 

Vos ne vos rytuose da tik ką brėkšta. 

Sidabro miglos kyla. Rodosi, 

Girdėt, kaip Nemunas liūdnai liūliuoja, 

Kaip apsiniaukęs šilas Lietuvos 

Siūbuoja... Motina! Jauti — pro langą 

Tos salės kvepia eglės žydinčios... 

O, Lietuva! Sūnus ant tavęs skundžias — 

Išduodi jį. Kad tik greičiau diena 

Prašvistų! Nišlaikysiu — taip kankina 

Ranka, ant manęs durklą laikanti. 

prie paskutinių žodžių įeina Daumantas kryžioko šarvuose, nuleidęs ant akių šalmą; Ragnytė iki pabaigos scenos sėdi nesijudindama

DAUMANTAS

Prisipažinimą tokį niekingą 

Krauju atpirkčiau savo! Mirt bijai? 

Mirties išsigandai, tirone? Verki 

Ir šauk, kaip moteriškė, gyvasties! 

Aš savo pagiežą galiu pakakint⁴⁹ 

Nors baime Mindaugo — išgirsiu tuoj 

Vaikelį, graudžiai verkiant.  

MINDAUGAS

Tai kryžiokas. 

Menka man baimė. Tai vaikus tiktai 

Gal gąsdins šarvas ir tas kryžius. Gintis!  

ilgai mušasi ir abudu sustoja

Kitaip bandysim — meskime šarvus. 

Kas mane nor užmušt, pirma tur mirti 

Ir prisikelti iš numirusiųjų.  

DAUMANTAS

Ar Daumantą atsimeni?  

MINDAUGAS

Jis mirė. 

DAUMANTAS

pakelia šalmą

Jau prisikėlė, gyvas — pažiūrėk, 

Kas aš toksai!  

MINDAUGAS

O, motin! Vyrs Aldonos! 

DAUMANTAS

Aldonos vyras! Taip, Aldonos vyrs! 

Varguoli, ginkis! Visas pasiutimas 

Atgal sugrįžo. Atsikeršysiu 

Krauju tirono už pačios nelaimę!  

MINDAUGAS

Atkeršyk ir už mirtį jos.  

DAUMANTAS

Kaip tai? 

Gyva ji buvo? O, kad ir nudžiūtų 

Širdis, ją akys mano atgaivins — 

Da būsim, būsime drauge laimingi! 

Aš jąją saugosiu, kaip kūdikį, 

Ir ašaras pasaldinsiu. Patvirtink, 

Kad ji gyva — atleisiu viską tau, 

Net tą naujieną baisią, paskutinę!  

MINDAUGAS

Nuodų išgėrė — žūs ji su manim.  

DAUMANTAS

perveria jį

Tu pats greičiau pražūsi:... O Aldona! 

Aldona!  

išbėga

MINDAUGAS

atsiremia į stulpą

O, motina! Sūnaus akis uždenki!... 

Kaip tas plieninis šarvas man sunkus 

Išrodo, nuo baisaus to kardo kraujas 

Man stingsta gyslose... O motina! 

O motin mano! Ar mane apleidai?... 

Prakeikiu jus! Minyke, eik šalin 

Su kryžium! Neškite mane ant sosto, 

Trainaitį uždarykit klioštoriuj... 

O tu ko poterius šnabždi ant manęs? 

O, varge! Varge!... Negaliu užmiršt... 

Šalin, minyke! Man užmigt neduodi... 

Tegul apsimalšins kentėjimas, 

Tegul užmigsiu... Ne! Aš neužmigsiu! 

Veltui! Veltui! Kentėjime didžiam 

Jau viską užmirštu... Prakeikiu svietą 

Ir pats save!... Prakeikiu ir vaikus!... 

Visus prakeiksiu!... Motin! Kur vaikeliai?...  

iš vaikų kambario išeina Trainaitis, išbalęs, su durklu

TRAINAITIS

Nėr nieko — štai tik žiba žiburys. 

Kur karūna? Užmušti taip už dyką? 

Kur mano karūna? Kur purpurai 

Karaliaus? Kaip sunku... Neišpasakytai!...  

žiūri pro langą

Jaučiu vėsumą ryto. Pažiūriu 

1žemę — rožė turi veidą vaiko, 

Žiūriu į dangų — vaiko veidą tur 

Mėnulis... Viskas primena! Aš kraują 

Da pirmą kartą tekinu... Paskui 

Priprasiu... Prakaitu kakta rasoja. 

Baisi naktis! Plaukai nuo pakramtos 

Pražils per naktį... Čia lyg sušnabždėjo... 

Ar ne vaikai tik šaukia? Ar da jie 

Pribaigti reikia? Ne! Man pasirodė... 

Žibėjo tamsiai žiburys. Viens vaiks 

Miegojo, verkti liovęs, nes per sapną 

Kalbėjo neramiai. O kitas jau 

Išbudo — šaukė kvietkų ir, nešiotės 

Neprisišaukęs, ėmė verkt staiga, 

Tarytum da sapnuodams baisų sapną. 

Paskui... Pravirko... Sudejavo... Vėl 

Nutilo... Da... ir vėl da sudejavo...  

MINDAUGAS

Trainaiti! Jau gana! Gana! Užbaik! 

Prakeiktas būk! Nišpasakytas skausmas 

Dabar baisesnis, merdint! Graužčiau tuos 

Stulpus murmulinius... Prakeikiu tave! 

O, motina! Prakeiki žmogžudį! 

Aš tavo prakeikimą išpažinęs. 

O skausme didis! Kad greičiau mirtis 

Ateitų jau! O, perverk šitą širdį, 

Tik ne durklu, kuriuo vaikus žudei!... 

Šalin! Šalin... Jau kvapas paskutinis...  

miršta

įbėga greit Daumantas, vesdamasis sumišusią Aldoną

DAUMANTAS

Tik prakalbėk! Aldona! Prakalbėk!  

ALDONA

dainuoja

Verptuvėlis uždainuos. 

Tu saldžiai užmigsi. 

Jei siūlelis nenutrūks, 

Karaliene liksi... 

O jei nutrūks — tai šermenų tau giesmę 

Aš užgiedosiu. Taip nešiotė man 

Dainavo. Trūko ar netrūko siūlas? 

Aš nežinau... nepamenu... seniai 

Tai buvo...  

DAUMANTAS

nusiminęs

Aldona! Ar pažįsti mane?  

ALDONA

šaltai

Taip, 

Pasipažinome... Sapne... Tiek svieto 

Sapnavosi... Kas gal sapnus atmint?  

DAUMANTAS

Čia tamsiai žiba, todėl nepažino.  

ima žiburį ir prisiartina prie Aldonos

Žiūrėki! Gyvas tavo Daumantas, 

Prieš tave stovi. Nors nelaimė žmogų 

Atmaino, bet gi veido netmainys... 

Kalėjime tik sargas nužudytas — 

Aš atgavau liuosybę.  

ALDONA

Taip smagu 

Ir linksma man! Aš nuotaka — rūtelių 

Vainiką užsidėsiu ant galvos... 

Įpjausiu mėtą, 

Baltą leliją, 

Laukinę auguonėlę... 

Žiūrėk, rytuos jau švinta. . Kaip man silpna... 

Ir temsta akyse...  

DAUMANTAS

Mieliausioji! 

Eiva! Eiva drauge! Neverki tik! 

Išgydys laikas... Sergėsiu aš tave, 

Kaip kvietką, ir apsupsiu kvietkomis — 

Jau liūdnos mintys nesudrums mus laimės! 

Drauge su tavim verksiu.  

ALDONA

įsižiūrėjusi į Daumantą, šypsosi

Daumantas! 

DAUMANTAS

Tu pažinai mane?  

ALDONA

dairosi

Tamsu aplinkui... 

Ar kvietkos čia ant žemės?  

DAUMANTAS

Tai kraujai. 

Eiva! Iš baimės jų veidai išbalo.  

ALDONA

juokiasi

Ka! Ka! Tas juokas laužia man žodžius 

Ant lūpų ir kentėjimą... O! Drasko 

Man vidurius... Išplėšk skaudėjimą!... 

Minčių tamsi šmėkla jau bąla... miršta... 

Jau perėjo...  

miršta

DAUMANTAS

puldamas prie jos ant kelių

Aldona! 

įeina kryžiokas

KRYŽIOKAS

Trainaičiui

Kunigas 

Apšaukia tave Lietuvos karalium, 

O liaudis džiaugiasi ir sveikina.  

TRAINAITIS

Su manim nekalbėk — užgeso viskas 

Atmintyje... Vienok ir sąžinės 

Skausmus prašalina puikybės balsas. 

Galbūt užmiršiu viską, ant galvos 

Karūną užsidėjęs jau. Išeikim 

Iš šitos salės, Daumantai!  

DAUMANTAS

Matai 

Aldoną... kaip išbalus... jau atšalo. . 

Tai Aldona!  

TRAINAITIS

Išbalus? Lygiai taip 

Vaikai išbalę ir taip tylūs buvo... 

Baisus tai išdavinis — užmušt vaikus! 

Bet rodos man, lyg sudejavo vienas — 

Reik pažiūrėt... Ne, ne! Aš juos tiekart 

Girdėjau verkiant lopšiuose — ne dyvai, 

Kad man taip rodosi.  

KRYŽIOKAS

O, Viešpatie! 

Tavęs nor liaudis.  

TRAINAITIS

Taip, teisybė. Liaudis 

Nor manęs ir karalium išrenka. 

O motin, motin Mindaugo! Įvyko 

Jau tavo norai. Kas tai? Negirdi? 

Ar negirdi? O, motin! Ji be žado. 

Ragnyte! Tavo sūnų žemėmis 

Pridengs jau šiandien. Ko tyli? Ragnyte!  

prisiartina prie nesijudinančios Ragnytės

O varge! Jau atšalus... ima už rankos 

Negyva. 

Przypisy:

1. pati — žmona. [przypis edytorski]

2. minikas (lenk.) — vienuolis. [przypis edytorski]

3. „Aktas pirmas” — šitą veikalą lenkiškai parašė Julius Slovackis, sulietuvino V. Kudirka. [przypis edytorski]

4. klioštorius (lenk.) — vienuolynas. [przypis edytorski]

5. Rymas (lenk.) — Roma. [przypis edytorski]

6. liežuvis — čia: kalba. [przypis edytorski]

7. minykas — vienuolis (zokoninkas); kryžiokai buvo vienuoIiai-karžygiai. [przypis edytorski]

8. cielius — vienuolio (minyko) kambarys. [przypis edytorski]

9. perdėtinis (lenk.) — viršininkas, darbo prižiūrėtojas. [przypis edytorski]

10. rėdytis — puoštis. [przypis edytorski]

11. biretas — keturkampė kepurė iš lot. kalb. biretum; biretą nešioja vyskupai ir kunigai, raudoną biretą nešiojo kardinolai. [przypis edytorski]

12. skeptras — lazda, ženklas karališkos galybės; iš graikiško oatjmoov — lazda. [przypis edytorski]

13. svietas (brus.) — pasaulis. [przypis edytorski]

14. kamža (lenk.) — baltas bažnytinis drabužis. [przypis edytorski]

15. išvarža — išveržti, atimti nuo priešų turtai. [przypis edytorski]

16. zokonas (lenk.) — ordinas. [przypis edytorski]

17. pakramta — sąžines graužimas. [przypis edytorski]

18. guodoti — gerbti. [przypis edytorski]

19. sarga — globa. [przypis edytorski]

20. kankintinis — kankinys. [przypis edytorski]

21. bullė — popiežiaus prisakymas. [przypis edytorski]

22. liuosai — laisvai. [przypis edytorski]

23. florinas — aukso pinigas, vartotas Vakar. Europoj viduramžiais. [przypis edytorski]

24. Albijonas — Anglija. [przypis edytorski]

25. Lancaster— žinoma angl. didikų šeimyna. [przypis edytorski]

26. nuotara — pikta apkalba. [przypis edytorski]

27. rubežius (brus.) — teritorijos riba, siena. [przypis edytorski]

28. rodyti (brus., lenk.) — patarti. [przypis edytorski]

29. atsiliuosuoti — išsilaisvinti. [przypis edytorski]

30. širdperša — širdgėla, širdies skausmas. [przypis edytorski]

31. plėmas (lenk.) — dėmė. [przypis edytorski]

32. išmetinėjant sąžinei — graužiant sąžinei. [przypis edytorski]

33. skaitlinga — gausi. [przypis edytorski]

34. spaviedninkas (lenk.) — nuodėmklausys. [przypis edytorski]

35. žaltvykšlė — klaidžiojanti ugnelė. [przypis edytorski]

36. prisiega (lenk.) — priesaika. [przypis edytorski]

37. ypata — asmuo. [przypis edytorski]

38. Malburgas — kryžeivių pilis. [przypis edytorski]

39. žėglis (vok.) — laivo burė su stiebu. [przypis edytorski]

40. vaisbūnas — pirklys. [przypis edytorski]

41. murmulas — marmuras. [przypis edytorski]

42. rųgoti (brus.) — barti. [przypis edytorski]

43. trubadūrai — dainiai. [przypis edytorski]

44. nepriguliu — nepriklausau. [przypis edytorski]

45. rūkyla — smilkalai. [przypis edytorski]

46. papuoša — puošmena. [przypis edytorski]

47. myris — mirtis, mirimas. [przypis edytorski]

48. šventinyčia — šventovė. [przypis edytorski]

49. pakakinti — patenkinti. [przypis edytorski]

Wesprzyj Wolne Lektury!

Wolne Lektury to projekt fundacji Wolne Lektury – organizacji pożytku publicznego działającej na rzecz wolności korzystania z dóbr kultury.

Co roku do domeny publicznej przechodzi twórczość kolejnych autorów. Dzięki Twojemu wsparciu będziemy je mogli udostępnić wszystkim bezpłatnie.

Jak możesz pomóc?

Logo 1%
Przekaż 1% podatku na rozwój Wolnych Lektur:
Fundacja Wolne Lektury
KRS 0000070056

Wspieraj Wolne Lektury i pomóż nam rozwijać bibliotekę.

Przekaż darowiznę na konto: szczegóły na stronie Fundacji.

Wszystkie zasoby Wolnych Lektur możesz swobodnie wykorzystywać, publikować i rozpowszechniać pod warunkiem zachowania warunków licencji i zgodnie z Zasadami wykorzystania Wolnych Lektur.
Ten utwór jest w domenie publicznej.
Wszystkie materiały dodatkowe (przypisy, motywy literackie) są udostępnione na Licencji Wolnej Sztuki 1.3.
Fundacja Wolne Lektury zastrzega sobie prawa do wydania krytycznego zgodnie z art. Art.99(2) Ustawy o prawach autorskich i prawach pokrewnych. Wykorzystując zasoby z Wolnych Lektur, należy pamiętać o zapisach licencji oraz zasadach, które spisaliśmy w Zasadach wykorzystania Wolnych Lektur. Zapoznaj się z nimi, zanim udostępnisz dalej nasze książki.

E-book można pobrać ze strony: http://wolnelektury.pl/katalog/lektura/kudirka-mindaugas

Tekst opracowany na podstawie: Vincas Kudirka, Vinco Kudirkos raštai, tomas IV, 1909.

Wydawca: Fundacja Nowoczesna Polska

Utwór powstał w ramach konkursu ,,Współpraca w dziedzinie dyplomacji publicznej 2013", realizowanego za pośrednictwem MSZ RP w roki 2013. Zezwala się na dowolne wykorzystanie utworu, pod warunkiem zachowania ww. informacji, w tym informacji o stosowanej licencji, o posiadaczach praw oraz o konkursie ,,Współpraca w dziedzinie dyplomacji publicznej 2013". Publikacja wyraża jedynie poglądy autora i nie może byc utożsamiana z oficjalnym stanowiskiem Ministerstwa Spraw Zagranicznych RP. Publikacija parengta įgyvendinant projektą ,,Wolne Lektury" (http://wolnelektury.pl). Skaitmeninė reprodukcija padaryta Fondo ,,Nowoczesna Polska"/Lietuvos kultūros paveldo --- virtualioje erdvėje (http://www.epaveldas.lt), pasitelkiant egzempliorių iš bibliotekos kolekcijos. Veikalas sukurtas konkurso, įgyvendinamo 2013 m. bendradarbiaujant su Lenkijos Respublikos Užsienio reikalų ministerija --- ,,Bendradarbiavimas viešosios diplomatijos srityje 2013" (,,Współpraca w dziedzinie dyplomacji publicznej 2013") ribose. Leidžiama laisvai naudoti veikalą, su sąlyga, jog bus išsaugota aukščiau pateikta informacija, taip pat informacija apie taikomą licenciją, teisės turėtojus bei konkursą. Publikacija išreiškia tik autoriaus pažiūras, todėl negali būti tapatinama su oficialiomis Lenkijos Respublikos Užsienio reikalų ministerijos pažiūromis.

Opracowanie redakcyjne i przypisy: Monika Bogdziewicz, Paulina Ołtusek.

Okładka na podstawie: . SantiMB .@Flickr, CC BY-SA 2.0

ISBN-978-83-288-3477-4

Plik wygenerowany dnia 2024-04-10.